Ubojstvo kraljice Elizabete – obrazac kasnosrednjovjekovne političke propagande - Ančić, Mladen (ASPICE HUNC OPUS MIRUM: zbornik povodom sedamdesetog rođendana Nikole Jakšića, 2020)
Autor polazi u raščlambu od teksta diplomatičke formule narratio iz privilegija izdanoga u ime ugarsko-hrvatske kraljice Marije 14. rujna 1387. godine, u kojem se u prvome licu pripovijeda o tomu kako je – za vrijeme dok su ona i njezina majka bile zatvorene u Novigradu – Elizabeta ubijena pred samom Marijom. Nakon što je pokazao kako privilegij nije jednostavna kraljevska darovnica već složeni dokument koji donosi (navodnu) presudu (decretum) o krivnji braće Horvata i priora Ivana Paližne zbog izdaje, autor upozorava da ovdje nije riječ o standardnoj formuli narratio već o tekstu koji daje argumente za navodno donesenu presudu protiv braće Horvat zbog počinjene izdaje. U daljnjoj raščlambi autor tome tekstu suprotstavlja djelo Carmen de Carolo Parvo mletačkoga kancelara i diplomata Lovre de Monacisa, dokazujući da je to djelo nastalo na temelju informacija koje je autoru, tijekom neformalnih razgovora nakon dovršetka njegove diplomatske misije 1389. godine, dala sama kraljica Marija. Na temelju tih informacija, de Monacis je napisao djelo u kojem se prikazuju zbivanja koja su dovela do napada na kraljice nedaleko Ðakova i njihova zarobljavanja u srpnju 1386. godine. Način na koji su tu prikazana zbivanja, pa i sam sukob kod Ðakova, stubokom se razlikuje od prikaza istih događaja koji će se oblikovati u kancelariji kralja Sigismunda, i korespondira sa stajalištima o tome sukobu koja je artikuliralo ugarsko plemstvo u kolovozu 1386. godine. U obje verzije, i onoj koju donosi de Monacis, kao i onoj artikuliranoj u posebnome ediktu što ga je izdalo plemstvo, sukob se interpretira kao „privatni rat” klanova Gorjanskih i Horvata, pri čemu postupci Horvata i njihovih pristaša nisu usmjereni protiv kraljevske vlasti, pa samim time ne mogu biti ni činovi izdaje, odnosno „uvrede veličanstva”. U nastavku autor raščlanjuje tekst dnevničkih zapisa zadarskoga plemića, odvjetnika i političara Pavla de Paula, koji govore o zarobljeništvu kraljica, smrti kraljice Elizabete i oslobađanju kraljice Marije. Pri tomu razmatra strukturu Pavlovih dnevničkih zapisa i način na koji je on zapisivao informacije kojima je raspolagao, prikupljene između ostaloga i kroz izravan dodir s glavnim protagonistima političke frakcije braće Horvat i priora Ivana Paližne, ali i s kraljicom Marijom nakon njezina oslobađanja. Temeljem tih razmatranja autor zaključuje kako tim zapisima, u kojima se govori o „smrti”, a ne „ubojstvu”, valja pokloniti više povjerenja no tekstu narratio iz privilegija od 14. rujna 1387. godine. Takav zaključak autor potvrđuje raščlambom zapisnika dubrovačkih gradskih vijeća koji govore o prispjeću vijesti o Elizabetinoj smrti u taj grad i reakciji gradskih upravnih tijela. S takvim rezultatima autor se okreće raščlambi načina na koji je oblikovana pripovijest o kraljičinu ubojstvu, utvrđujući da se ta pripovijest prvi put pojavila u pisanome obliku, opet u sklopu diplomatičke formule narratio, u jednome kraljevskom privilegiju izdanom petnaestak dana prije no što je kraljica Marija bila oslobođena. K tomu upozorava da u prvome sačuvanom privilegiju izdanome u Marijino ime nakon njezina oslobađanja, a koji također ima relativno opširnu formulu narratio s opisom zbivanja u Ðakovu i onoga što se događalo poslije zarobljavanja kraljica, nema niti spomena nasilne smrti njezine majke. U tome kontekstu autor zaključuje kako je pripovijest o „ubojstvu kraljice” oblikovana u krugu oko Sigismunda, po svemu sudeći na inicijativu (izabranoga) ostrogonskog nadbiskupa i kraljevskoga kancelara Ivana Kanižaja, koji je u vremenu nakon Sigismundove krunidbe 31. ožujka 1387. godine postao glavni oslonac njegove vlasti i ključni čovjek u promoviranju „muža kraljice”, što je bio Sigismundov stvarni položaj, u okrunjenoga vladara. Različite verzije pripovijesti o zbivanjima iz godina 1386. i 1387. autor dovodi u svezu s postojanjem političkih frakcija u vladajućemu sloju Ugarsko-Hrvatskog Kraljevstva, zaključujući kako te pripovijesti predstavljaju „političku propagandu” onoga doba te ih upravo tako i treba čitati.