“Dvorska umjetnost” u dugom srednjem vijeku – niz renesansi - Jurković, Miljenko; Josipović, Ivan (ASPICE HUNC OPUS MIRUM: zbornik povodom sedamdesetog rođendana Nikole Jakšića, 2020)
Kada je, ne tako davno, Jacques Le Goff objavio svoju zadnju knjigu, svojevrstan testament, ona u prvom naletu nije polučila velik interes znanstvenika zbog svoga pomalo kontroverznog sadržaja. Le Goff je naime finom, minucioznom razradom problema pokazao – dakako kao svoje osobno viđenje – kako ono razdoblje u povijesti koje zovemo renesansa ne bi trebalo biti početak novog doba, već kraj jednog starog – srednjeg vijeka. Le Goff je u svoj tekst uključio kritičku misao u odnosu na teze iznesene u knjizi Renaissance and Renascences in Western Art, velikog povjesničara umjetnosti Erwina Panofskog. Čitajući Panofskoga još kao student – a knjiga je bila jedan od zakona povijesti umjetnosti onog vremena – nekako se s njezinim glavnim tezama nisam slagao. Stoga sam desetljećima posebno odvajao tekstove i misli o srednjovjekovnim renesansama, čekajući da sazriju. Sazrijevale su postupno, iznesene u dva navrata, jednom lokalno, na simpoziju Dani Cvita Fiskovića, a drugi put predavanjem pri Slovačkoj akademiji znanosti i umjetnosti. Ni jedno ni drugo nisam objavio jer još uvijek nisam bio zadovoljan rezultatima. Budući da smo upravo u tijeku provođenja projekta GLOHUM- Globalni humanizmi: novi pogledi na srednji vijek (300.-1600.), čini se da je vrijeme sazrelo da se počne ozbiljnije istraživati problem, ne samo na teorijskoj osnovi. I ništa mi nije draže nego posvetiti ovaj tekst svom dragom prijatelju Nikoli Jakšiću, jednom od ključnih suradnika ovog projekta, znanstvenika koji je u svojoj karijeri višekratno propitivao srednjovjekovne renesanse. Vratimo se temi. Akumulirajući ne samo znanja dobivena iščitavanjem obimne literature, a u stvarnosti upravo suprotno, gledajući spomenike in vivo, stvarajući u glavi imaginaran muzej spomenika u dugom trajanju, učinilo mi se ključnim sljedeće (a što sam već iznio na dva navedena simpozija): stilovi ne postoje onako kako su zamišljeni i definirani u vrijeme definiranja, uglavnom u 19. stoljeću, nego u umjetnosti postoje isključivo ritmovi ideja, inovacija i tradicija koje se isprepliću. Ono što danas prepoznajemo kao stilove i koje tradicionalno imenujemo, zapravo je samo moda jednog vremena i može proći kao globalna ideja. Međutim, unutar svakog od tih tako lijepo definiranih stilova pronalaze se anomalije, a te anomalije su uvijek i baš uvijek rezultat najjačih, najvećih investicija. Dakle, rezultat su volje pripadnika elita (crkvenih, društvenih…), koje god one bile. Ako se prati samo ono što bih želio nazvati “dvorskom umjetnosti”, dakle, umjetnost koju financiraju, žele i konzumiraju pripadnici najviših elita, onda se svaki put uredno vidi kako ta umjetnička djela (od arhitekture do umjetničkog obrta, a i svih drugih umjetničkih vrsta), makar se dijelom i uklapaju u opće trendove onoga što zovemo stil, imaju svoj vlastiti razvojni put i svoju vlastitu prepoznatljivost. U tekstu se razglaba, dakle, o nizu renesansi koje počinju s Konstantinovom i završavaju s renesansom u punom značenju te riječi, a pokazuje se nekoliko činjeničnih stanja: u dvorskoj umjetnosti antika nikad nije zanemarena. Ona je uvijek prisutna, a ta antika nije klasična nego ranokršćanska antika.