Ars Adriatica je znanstveni časopis Odjela za povijest umjetnosti Sveučilišta u Zadru. Izlazi od 2011. godine redovito jednom godišnje. Objavljuje članke na hrvatskom, engleskom, talijanskom ili nekom od ostalih svjetskih jezika. Zaprimljeni radovi podliježu dvjema dvostruko slijepim recenzijama, a članci i recenzije se ne honoriraju. Časopis je indeksiran u podatkovnim bazama: HRČAK, Scopus, Web of Science Core Collection (ESCI), Art source (EBSCO), ERIH Plus i DOAJ. ISSN: 1848-1590 e-ISSN: 1848-7459 DOI: 10.15291/ars
Sveučilište u Zadru, Odjel za povijest umjetnosti
"Ars Adriatica" je časopis u otvorenom pristupu. Sadržaj je u cijelosti besplatno dostupan danom objave na mrežnim stranicama Hrčka. Korisnici smiju čitati, preuzimati, kopirati, distribuirati, tiskati, pretraživati ili stavljati poveznice na materijal te ga mijenjati ili koristiti na druge zakonite načine, uz obavezno citiranje izvornika, sukladno CC BY 4.0 licenci.
S Kliom i u vječnosti – in memoriam Anti Miloševiću
U Seget Vranjici kraj Trogira 24. srpnja 2025. godine u 73. godini života preminuo je dr. sc. Ante Milošević, ugledni hrvatski arheolog i povjesničar umjetnosti, naslovni izvanredni profesor Sveučilišta u Splitu, muzejski i znanstveni savjetnik u miru. Iz životopisa tog Sinjanina, rođenog 5. ožujka 1953. godine, važno je navesti da je 1976. završio studij arheologije i povijesti umjetnosti na tadašnjemu Filozofskom fakultetu u Zadru, da je doktorski rad obranio 2005. godine na Sveučilištu u Zadru, kao i da je tijekom karijere bio na čelu dviju važnih muzejskih institucija. Ravnatelj sinjskog Muzeja Cetinske krajine bio u razdoblju od 1977. do 1994. godine, dok je istu dužnost u splitskom Muzeju hrvatskih arheoloških spomenika (MHAS) obnašao u dva navrata, od 1994. do 2005. te od 2013. do 2018. godine. Među važnim muzeološkim projektima koje je vodio posebno se ističe organizacija izložbe Hrvati i Karolinzi, koja je održana u MHAS-u krajem 2000. i tijekom prve polovine 2001. godine u sklopu međunarodnog projekta Karlo Veliki – Stvaranje Europe, dok mu je iz profesionalne bibliografije, uz brojne uredničke knjige i zbornike, potrebno istaknuti dvanaest autorskih monografija te više od sto znanstvenih članaka.
Muzej hrvatskih arheoloških spomenika u Splitu
Autorska prava (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Nedavno je u Zadru umro konzervator Miljenko Domijan (1946. – 2025.). Rodio se u Rabu, a veliki dio života proveo u Zadru. Tu je studirao na Filozofskom fakultetu te diplomirao 1972. godine. Zaposlio se tada u Zavodu za zaštitu spomenika kulture. Godine 1977. postao je i ravnateljem te ustanove te potom dva desetljeća upravljao službom zaštite povijesnih spomenika na zadarskom području. Istaknuo se kao dobar suradnik s kolegama u uredu, kao i onima iz različitih stručnih ustanova, a ujedno i s predstavnicima političkih i crkvenih vlasti. Bio je vrstan organizator zaštitnih zahvata, po čemu je zapažen u Ministarstvu kulture Republike Hrvatske te imenovan za glavnog konzervatora. Stoga se radom i životom preselio u Zagreb. Na novoj dužnosti osobito važni bijahu njegovi napori uloženi u organiziranje popravka i obnova ratom oštećenih i razorenih spomenika u Dalmaciji i Slavoniji. Vrlo dobro je surađivao i sa stručnjacima iz inozemstva, onima s područja čuvanja i obnove kulturne baštine. Uz posao konzervatora povremeno se bavio također muzealskim i pedagoškim radom, a objavljivao je znanstvene i stručne radove. Važan doprinos kulturnoj javnosti dao je izložbama svojih dokumentarnih i umjetničkih fotografija. Za svoj rad stekao je niz domaćih i stranih priznanja.
U spomen Tomislavu Marasoviću (15. rujna 1929. – 16. listopada 2024.)
Monumentalno životno djelo sveučilišnog profesora, konzervatora i povjesničara umjetnosti dr. sc. Tomislava Marasovića ima tri velike istraživačke cjeline. Prvu predstavlja proučavanje ranosrednjovjekovne arhitekture u Dalmaciji, drugu kompleksna prenamjena Dioklecijanove palače u gradsku jezgru Splita, a treću teorija i povijest zaštite nepokretne kulturne baštine u Hrvatskoj i Europi. U razdoblju od šezdesetih do osamdesetih godina 20. stoljeća braća Marasović bila su predvodnici primjene teorijski utemeljene metode aktivne zaštite graditeljskog nasljeđa u Splitu, Hrvatskoj i Jugoslaviji. T. Marasović 1975. godine bio je autor idejne koncepcije, suosnivač i voditelj jedinog i inovativnog Poslijediplomskog studija graditeljskog nasljeđa u Splitu. S nastavnim programom povezano je objavljivanje njegovih knjiga: Zaštita graditeljskog nasljeđa (1983.) i Aktivni pristup graditeljskom nasljeđu (1985.), koje su postale standardni sveučilišni udžbenici. Braća Marasović doprinijela su međunarodnom promicanju hrvatske kulturne baštine jer je arhitekt J. Jokilehto detaljno prikazao njihova teorijska stajališta, rezultate istraživanja i metode intervencije na primjerima u Dioklecijanovoj palači u Splitu u kapitalnom djelu A History of Architectural Conservation (1999.).
teorija i povijest zaštite nepokretne kulturne baštine
Ovim In memoriam tekstom odajemo počast trima istaknutim stručnjacima i profesorima – akademiku Ivi Petricioliju (1925. – 2009.), Kseniji Radulić (1933. – 1975.) i Marijani Kovačević (1977. – 2015.) – koji su svojim radom trajno obilježili povijest umjetnosti i zaštitu kulturne baštine u Zadru i Dalmaciji. Ivo Petricioli svojim je interdisciplinarnim pristupom, pedagoškim radom i brojnim publikacijama oblikovao akademsku i znanstvenu zajednicu te ostavio bogat opus o umjetnosti Zadra i Dalmacije. Ksenija Radulić, kao konzervatorica i ravnateljica Zavoda za zaštitu spomenika kulture, pionirka podmorske arheologije i predana profesorica, unaprijedila je zaštitu kulturne baštine i educirala nove generacije stručnjaka. Marijana Kovačević svojim je istraživanjima zlatarstva i plemenitih metala, znanstvenim pristupom i ključnom ulogom u repatrijaciji otuđenog križa iz crkve Sv. Frane u Zadru ostavila važan trag u akademskoj zajednici i u očuvanju kulturne baštine. Sve troje ostavili su neizbrisiv trag u znanstvenoj, akademskoj i kulturnoj povijesti Zadra, nadahnjujući buduće generacije povjesničara umjetnosti.
Publikacija (Ne) vjeruj pripovjedaču. Slučaj dječjeg lječilišta u Krvavici objavljena je 2024. godine kao zbirka raznorodnih tekstnih i vizualnih priloga koja sveobuhvatno prikazuje slučaj modernističkog kompleksa koji je u obalnom mjestu Krvavici, nedaleko od Makarske, kao lječilište za djecu s respiratornim bolestima vojnih osiguranika, sredinom 60-ih godina 20. stoljeća projektirao arhitekt Rikard Marasović. Publikacija istražuje povijest kompleksa – koji je od izgradnje promijenio nekoliko namjena, a početkom 21. stoljeća napušten je, zaboravljen i prepušten propadanju – ali i dokumentira djelovanje inicijativa koje ga od njegova ponovnog otkrivanja 2008. godine do danas dokumentiraju, predstavljaju javnosti te zagovaraju njegovu zaštitu i aktivaciju, zbog čega postaje simbol i žarište regionalne borbe za očuvanje arhitekture visokog modernizma socijalističke Jugoslavije. Ovaj tekst predstavlja publikaciju, analizira njezinu koncepciju, strukturu i sadržaj te reflektira njezino značenje u širem kontekstu bilježenja i zaštite modernističkoga graditeljskog nasljeđa.
Izraz, sarajevski časopis za književnu i umjetničku kritiku, tijekom 1959. prolazi kroz napetu fazu, obilježenu odgovorom Grge Gamulina na napad sovjetskog kritičara V. Skaterčikova. Navedena obrana dala je Gamulinu priliku da podcrta i učini nužnim dijalektičke kapacitete modernizma. Reagirao je Ljubo Babić, nastavljajući raniji sukob i odbijajući prihvatiti modernizmom propisano degradiranje forme i sadržaja. I jedno i drugo, i forma i sadržaj, sada iskazani kroz vještinu crtanja, bili su novi jamci kolektivne percepcije i etnički kodiranog identiteta. Varijacija na raniju Babićevu tezu o „našem izrazu” neugodno je podsjetila uredništvo Izraza da je konzervativistička inercija i dalje prisutna i dobro pozicionirana, što je značilo da su dobro odmjereni odgovori bili neizbježni. Oslonjeni na teze nekonvencionalna marksizma i Henrija Lefebvrea, oni će, svaki na svoj način, biti afirmativni pred hermeneutičkim nazorom Gamulinova priloga. Ivan Focht inzistirao je na osobnosti apstrakcije, dok je Hrvoje Lisinski na neuobičajen način spojio freudističke teze i Rembrandtovu sliku, a sve u namjeri da u problemsko središte modernosti stavi egzistencijalni strah i na njemu osovljenu dijalektiku forme i narativnih implikacija.
Mirisi i boje dalmatinskog juga u arhitekturi Zlatka Ugljena
U radu se predstavljaju idejni i realizirani projekti akademika Zlatka Ugljena (Mostar, 1929.) koji se povezuju s područjem hercegovačkog juga i blizinom jadranske obale, u širokome vremenskom lûku od gotovo pola stoljeća. Akademik Zlatko Ugljen najvažnije je ime suvremene arhitektonske scene Bosne i Hercegovine i član je triju akademija znanosti i umjetnosti. Odabrani projekti otkrivaju prepoznatljiv pristup autora u arhitektonskom oblikovanju i mišljenju, koji bi se mogao sažeti u temeljitom proučavanju i uvažavanju duha mjesta (genius loci) i specifične kulturne geografije u kojoj se suvremena arhitektura otvara dijalogu sa zatečenim strukturama, običajima i graditeljskim tradicijama. Ugljenov rukopis prati se u odnosu na utjecaje njegovih profesora, tada aktualne tendencije u europskoj arhitekturi kao i na njegovo osobito mjesto u arhitekturi sarajevskog kruga. Odabrani realizirani i idejni projekti iz Stoca i Mostara ujedno upućuju na specifične odlike arhitektonskog nasljeđa Bosne i Hercegovine, nastalog u susretu različitih kultura i tradicija, koje svoje refleksije nalaze i u suvremenim tematizacijama Zlatka Ugljena.
Usvajanje modela društveno usmjerene stambene izgradnje 70-ih godina 20. stoljeća: izazovi i lekcije iz slučaja naselja Krnjeva u Rijeci
Članak analizira provedbu društveno usmjerene stambene izgradnje (DUSI) u Rijeci na studiji slučaja naselja Krnjeva, zamišljenog kao ogledni projekt novog pristupa socijalističkoj stanogradnji 70-ih godina 20. stoljeća. DUSI reforma trebala je osigurati veću participaciju građana i radnih organizacija u odlučivanju o tipologiji, standardu i lokaciji stanova, no riječko iskustvo upućuje na niz institucijskih i organizacijskih slabosti. Projekt „visokog” Krnjeva, s inovativnim urbanističkim konceptom linearnih megastruktura i egalitarnom orijentacijom stanova prema moru, suočio se s otporom javnosti i investitora zbog visoke cijene, tehničkih rizika i smanjenog povjerenja u gradske institucije. Odbacivanjem „visokog” Krnjeva razvijena je kompromisna varijanta „niskog” naselja, koja je, unatoč tipološkoj inovaciji, imala manjkavosti u kvaliteti stanovanja i infrastrukture. Analiza pokazuje kako su nedostatci koordinacije, političke komunikacije i birokratske strukture ograničili reformski potencijal DUSI modela. Istovremeno, slučaj Krnjeva ilustrira kako su građani iskoristili mogućnosti participacije da utječu na prostorne odluke, što se može tumačiti kao rijedak primjer afirmacije deklariranih načela samoupravljanja u urbanističkoj praksi socijalističke Jugoslavije.
Padiglione della Dalmazia - Izložbeni paviljon Dalmacije na sajmu u Milanu 1928. godine
Paviljon Dalmacije, a od 1930. godine paviljon Zadra, izgrađen za sajam u Milanu 1928. godine, predstavlja zanimljiv arhitektonski projekt međuratnog razdoblja. Projektiran kao trodijelna izložbena građevina historicističke koncepcije, s pročeljem koje kombinira elemente dalmatinske gotike i rane renesanse s antičkim uzorima, paviljon je izražavao ideološke i simboličke težnje talijanske vlasti za potvrdom kulturne prisutnosti na hrvatskoj obali Jadrana. Paviljonom se od 30-ih godina 20. stoljeća koristila tvrtka Radio Marelli, koja je izmijenila izgled pročelja u duhu vremena i vlastitog imena. Paviljon je bio u uporabi sve do 1942. godine, kada je stradao u bombardiranju. Nakon toga pao je u zaborav, sve dok jedan mali novinski članak nije potaknuo ponovno zanimanje za ovu građevinu. Na temelju sačuvanih fotografija, arhivskih izvora i novinskih zapisa bilo je moguće rekonstruirati vizualni identitet i propagandnu funkciju paviljona, čime se on smješta u širi kontekst izložbene djelatnosti Dalmacije i Zadra unutar Kraljevine Italije između dvaju svjetskih ratova.
Eugen von Ransonnet-Villez između Japana i Jadrana
Barun Ransonnet (1838. – 1926.) bio je fascinantna ličnost mnogih interesa – slikar, diplomat i globetrotter koji je proputovao Bliski i Daleki istok – od Palestine i Egipta do Indije, Cejlona i Japana. Bio je među prvima koji su tehnički i umjetnički dokumentirali podmorski svijet. Njegova detaljna zapažanja o podvodnom svjetlu i boji čine srž njegove vizualne estetike: opći podvodni efekt boje znatno se razlikuje od kopnenih krajolika. Izumio je i konstruirao ronilačko zvono, potom i jednostavniji optički uređaj – svojevrsni podvodni teleskop ili periskop – kojim je promatrao morsko dno i izrađivao realistične skice jadranske flore i faune. Godine 1884. otkrio je Modru špilju na otoku Biševu. U članku o otkriću zapisao je kako ga je primarno zanimalo fotografiranje podmorja vlastoručno konstruiranom kamerom, što otvara mogućnost da su upravo tamo nastale najstarije podvodne fotografije – čak devet godina prije poznatih Boutanovih snimaka. Na Vis je stigao kao ilustrator na izdavačkom projektu Kronprinzenwerk (Die österreichisch- ungarische Monarchie in Wort und Bild). Ransonnetovo nasljeđe živi kroz sačuvane skice, litografije i slike koje se čuvaju u muzejima u Beču i Monaku. Svjedoče o osebujnom amalgamu znanstvene pronicljivosti i estetske osjetljivosti, što njegov rad čini zanimljivim i za povijest umjetnosti i znanosti.
U radu je riječ o inženjeru Giovanniju Francescu Rossiniju (1688. – 1764.), napose njegovu izvještaju o obilasku Dalmacije 1749. godine, sačuvanome u Beču. Najprije je obišao sjevernu Dalmaciju, tj. mletačko-habsburško granično područje, a potom i mletačko-osmansku granicu sve do Kleka. Vratio se brodom duž obale, stigavši u Zadar, polaznu točku svojeg putovanja. U izvještaju najprije piše o dalmatinskim konjičkim vojarnama, o malim graničnim utvrdama, zatim o znatnijim naseljima dalmatinskog zaleđa, napokon o obalnim gradovima. Najzanimljiviji i najvredniji dokument, međutim, jest dnevnik njegova putovanja, iz kojega se doznaje mnogo o okolnostima i teškoćama s kojima se susretao, poput loših cesta i jednako takvih vremenskih uvjeta. Njegovi zapisi svjedoče o tome da je bio precizan, savjestan i požrtvovan, što su u svojem osvrtu potvrdili sindici istražitelji, koji su ga i bili uputili u tu misiju. U radu su iskorišteni i dragocjeni podatci o njegovoj karijeri, sadržani u dokumentu iz Archivio di Stato u Veneciji.
Atektonsko građeni retabli u Bakru – import srednjoeuropskih rješenja na periferiji Monarhije
U radu su analizirani i valorizirani gotovo istovremeno podignuti glavni oltar u crkvi Sv. Margarete i tri bočna oltara (oltar Sv. Križa, oltar sv. Ivana Krstitelja, oltar sv. Franje Paulskog) u crkvi Sv. Marije od Porta u Bakru, kroz razmatranje utjecaja i komparativnih modela zajedno s njihovom vremenskom, prostornom i kulturnom kontekstualizacijom. Naime, sredinom 18. stoljeća u crkvi Sv. Margarete na južnoj strani Bakarskog zaljeva podiže se glavni oltar čiji se tipološki srodnici pronalaze u njezinu neposrednom susjedstvu, na sjevernoj strani zaljeva u crkvi Sv. Marije od Porta. U panorami altarističke baštine Hrvatskog primorja i Kvarnera u kojoj od posljednje četvrtine 17. stoljeća prednjače djela u kamenu i mramoru, ovi su oltari drvorezbareni, a osim umjetničkih kvaliteta, ističu se i svojim, za hrvatsko priobalje, neuobičajenim kompozicijama atektonsko građenih retabala. Za razliku od sjeverne Hrvatske gdje su atektonski oltari zastupljeni u većoj mjeri, na području čitave jadranske obale oni predstavljaju tek usamljene primjere. U Bakru, koji tada pripada pod Litorale Austriacum, opremanje crkvenih ambijenata rješenjima udomaćenim na prostoru Habsburške Monarhije odraz je političke uprave koja je i na periferiji vlastitog teritorija željela ostaviti trag svoje prisutnosti.
retabli tipa uvećani okviri (Rahmenretabl)
U radu su sabrani podatci o crkvama i kapelama koje su postojale u urbanom arealu Osora, a kojima više nema traga. Znanja o tim građevinama vrlo su oskudna zbog niskog stupnja proučenosti pisane građe i tek djelomično provedenih arheoloških iskapanja. Uz sabiranje rijetkih navoda u literaturi, u ovom su radu sustavno analizirani najraniji izvori o crkvama: Popis dobara Osorske biskupije iz 1534., apostolske i kanonske vizitacije (Agostino Valier, 1579., Michele Priuli 1603., te Valerij Ponte, 1645.) te dio pisane građe osorske kancelacije iz prvih desetljeća 16. stoljeća. Dio proučenih crkava zabilježen je na katastarskoj izmjeri Franje I. iz 1821. godine. U radu je obrađeno četrnaest crkava koje su podijeljene na one izvan i unutar zidina, nakon sedamdesetih godina 15. stoljeća kada je gradnjom novoga „mletačkog” zida reduciran raniji areal grada. Rad donosi osnovne podatke o crkvama, ostatcima arhitekture i opreme, s namjerom da sabrani podatci posluže kao alat za daljnja istraživanja urbane i sakralne topografije Osora.
Zadarski zlatar Martin Ivanov Sainović zvani Butafogo iz Kopra
Članak je posvećen zadarskom zlataru Martinu Ivanovu Sainoviću zvanom Butafogo iz Kopra, o kojemu je tijekom arhivskih istraživanja zadarskih bilježničkih spisa 16. stoljeća pronađeno četrdesetak dokumenata nastalih u razdoblju od 1524. do 1546. godine. Premda izvori za sada vrlo skromno osvjetljuju Butafogovo zlatarsko djelovanje, jer je u većini dokumenata zabilježen tek u svojstvu svjedoka, oni ipak pridonose širenju postojećih spoznaja o zadarskom zlatarstvu 16. stoljeća. Međutim, među pronađenim spisima ističe se zlatarova oporuka sastavljena 27. veljače 1546. godine, koja otkriva da je Butafogo u nepoznato vrijeme bio angažiran na izradi nekih dijelova na Škrinji sv. Šimuna Bogoprimca, koju je još u 14. stoljeću naručila ugarsko-hrvatska kraljica Elizabeta. No, budući da su podatci o Butafogovu radu na škrinji vrlo šturi, moguće je tek pretpostavljati koji su dijelovi nastali u njegovoj zlatarskoj radionici. Unatoč tomu, intervencija na najvažnijoj umjetnini zadarskog srednjovjekovlja, smješta Butafoga u skupinu istaknutijih protagonista zadarskog zlatarstva prve polovine 16. stoljeća.
zlatar Martin Ivanov Sainović zvani Butafogo iz Kopra
Nova identifikacija ninskih relikvijara poznatih kao škrinjice sv. Asela i sv. Marcele
Rad predstavlja prilog raspravi o kultu ninskih svetaca zaštitnika putem identifikacije dvaju srednjovjekovnih ninskih relikvijara poznatih u literaturi kao škrinjice – relikvijari sv. Asela i sv. Marcele. Svrha je rasprave potkrijepiti i detaljnije obrazložiti autorovu prije iznesenu pretpostavku da je drugi od dvaju relikvijara u domaćoj historiografiji bio pogrešno identificiran. Na tom tragu, putem raščlambe i tumačenja sačuvanih popisa ninskih relikvijara, pokazuje se da je, nasuprot proširenom mišljenju, zapravo riječ o relikvijarima sv. Asela i, vjerojatno, sv. Ambroza. Taj zaključak ne samo što pomaže razumjeti ikonografiju obaju relikvijara već doprinosi i rasvjetljavanju zbunjujućih i dosad nerazriješenih odnosa između troje ninskih svetaca zaštitnika. Naime, upozoravajući na činjenicu da evidencija o povezivanju sv. Marcele s drugom dvojicom ninskih svetaca zaštitnika nije poznata prije 15. stoljeća, autor zaključuje da predmetni relikvijar povijesno nije bio smatran relikvijarom sv. Marcele prije 19. stoljeća.
Dva priloga poznavanju djela klesarskih radionica u Zadru
Štivo je rasprava o baroknome počasnom spomeniku istaknutome na obrazu bočnoga krila Providurove palače, te o ulomcima romaničkih reljefa koji su preklesani postali dio građe za taj spomenik. On je nastao zacijelo u ranim godinama 17. stoljeća, kada je palača podignuta te posvjedočena i s natpisom na pročelju iz 1607. godine. U 19. stoljeću ona je opsežno preuređena i povišena. Tada je spomenik s nepoznatoga prvotnog položaja premješten tamo gdje se i danas nalazi. S nedavno provedenim konzervatorskim radovima otkriveni su ulomci reljefa koji stilskim odlikama govore o djelima romaničke klesarske radionice iz 12. i 13. stoljeća. To su dijelovi liturgijskoga namještaja, možda ograde svetišta ili ograde propovjedaonice, iz neke zadarske crkve. Pored palače nalazi se bazilika Sv. Stjepana. U vremenu građenja palače crkva je opsežno preuređena, a 1632. godine i posvećena kao novi hram Sv. Šime. Ipak, nije moguće sa sigurnošću tvrditi da su romanički ulomci iz građe baroknoga spomenika dijelovi negdašnjega kamenog namještaja upravo iz te bazilike. Međutim, oni znatno pridonose spoznaji o većoj djelatnosti i većem broju djela vrijedne klesarske radionice u Zadru iz romaničkoga razdoblja.
Nekoliko novih zapažanja o korčulanskoj obitelji Signija i dataciji hrama Venere Pelagije u Potirni na Korčuli
Natpis iz Potirne na otoku Korčuli koji svjedoči o gradnji hrama koji je izvjesna Signija Ursa posvetila Veneri Pelagiji od svojega je pronalaska privukao stanovitu pozornost, ali su ipak neka od ključnih pitanja povezanih sa sadržajem natpisa ostala nerazriješena. U tom smislu, niz pitanja povezanih s njegovom preciznijom datacijom, podrijetlom naručiteljice, nesumnjivo rijetkog imena, kao i pitanje vrlo specifične, dapače jedinstvene, posvete hrama Veneri Pelagiji i dalje ostaju otvorena. I dok na neka od tih pitanja dugo nije bilo moguće ponuditi odgovor, recentnija otkrića povezana s obitelji Signija, kao i sa značenjem kulta Venere Pelagije u sklopu Oktavijanova/Augustova „kulturnog programa” danas otvaraju mogućnosti za ponovno promišljanje korčulanskog natpisa.
Autorska prava (c) 2025 Tin Turković https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
U Splitu je u nedjelju, 17. ožujka 2024. nakon teške bolesti u 68. godini preminuo akademik Radoslav Tomić, povjesničar umjetnosti, vodeći hrvatski stručnjak za figuralnu umjetnost renesanse i baroka. Započeo je svoje djelovanje u Splitu kao muzealac, a zatim kao konzervator u službi zaštite spomenika kulture, a potom kao istraživač u Institutu za povijest umjetnosti u Zagrebu. Od 1997. godine bio je prof. za umjetnost baroka na Filozofskom fakultetu u Zadru. Od 2010. godine je redoviti član HAZU-a. Autor je vrijednih izložbenih projekata: o umjetničkoj baštini Kotorske biskupije 2009., o djelima mletačkog slikarstva u Dalmaciji 2011., te o slikarstvu talijanskog baroka u Hrvatskoj 2015. Autor je više knjiga: o baroknim oltarima u Dalmaciji 1995., o splitskoj slikarskoj baštini u razdoblju mletačke vladavine 2002., o Lottovu portretu Tome Nigera 2021. U ediciji Umjetnička baština Zadarske nadbiskupije obrađuje novovjekovno slikarstvo i skulpturu zadarske dijeceze. Posljednjom knjigom Znakovi identiteta. Sveci zaštitnici u umjetnosti 17. i 18. stoljeća u Dalmaciji, Boki kotorskoj i Dubrovačkoj Republici (2021.) sintetizira svoja dugogodišnja istraživanja.
Autorska prava (c) 2024 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
U izložbi Godišnji odmor u Kneževoj palači u Zadru (2. svibnja – 14. lipnja 2024.) Mare Milin vodi nas kroz šest poglavlja osobnih krajolika, prikladno nazvanih po akronimu njezina prezimena: marstrand, izautobusne, ludusi, intermezza, nokturna. Svaka serija fotografija poziva na introspekciju i bijeg od svakodnevnog kaosa, nudeći osjećaj mira i kontemplacije. Kvadratni formati, višestruke ekspozicije i igra svjetla stvaraju apstrahirane intimne pejzaže koji, uz harmoničnu glazbenu podlogu, okupljaju slike, zvukove i emocije u jedinstveno iskustvo. Ljudski lik, ako se i pojavi, ostaje prisutan tek kao osnovni obris, silueta u kadru, stapajući se s prirodom koja ga okružuje. Fotografija Mare Milin lišena je izravnog aktivizma, ali nosi suptilni socijalni moment – terapeutsku kvalitetu koja nas na trenutak odvaja od bučne, umarajuće stvarnosti i donosi tračak mira u turbulentnom vremenu.
U osvrtu na biografiju hrvatskog povjesničara umjetnosti Branka Fučića, koju je objavio riječki povjesničar umjetnosti Marijan Bradanović, izdvajaju se ključne odlike osobnog i akademskog habitusa kakve se razabiru u opusu i životu toga uglednog humanista druge polovice 20. stoljeća. U složenim društvenim okolnostima tih vremena, Fučić je formirao jedinstven metodološki model povijesti umjetnosti i kulture koji je u neku ruku anticipirao danas globalno aktualne pristupe. Sveukupnost dinamike arhitektonskih i likovnih tendencija određenog mjesta on je definirao višestoljetnima, mjesno ustaljenim životnim specifičnostima koje pak proizlaze iz ključnih odlika prirodnog i kulturnog krajolika u kojem su nastale. Uvijek nekako onkraj fokusa nacionalnoga akademskog i kulturnog života, Fučić je u razdoblju samoupravnog socijalizma, kao i u naknadnim preslagivanjima devedesetih godina 20. stoljeća zadržao svježinu i neovisnost autentičnog humanista koji ne odustaje od pomno građenih etičkih standarda, pa i po cijenu društvene i stručne marginalizacije od političkih i kulturnih elita.
Autorska prava (c) 2024 Laris Borić https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Knjiga Emila Hilje obrađuje do sada najmanje poznato, zadnje poglavlje u nastanku šibenske katedrale Sv. Jakova koje obuhvaća period od šest desetljeća, točnije od smrti Nikole Firentinca (o. 1506. godine) i posvećenja katedrale 1556. godine, pa sve do prvih radova na sanaciji njezina krova desetljeće poslije. Premda su donekle očekivani rezultati izostali, a tiču se preciznijeg definiranja uloge svakog od dvojice zadnjih protomajstora, Bartula Jakovljeva iz Mestre i njegova sina Jakova, ipak sada doznajemo mnogo više o djelatnosti majstora iz njihova užeg i šireg kruga. Među njima istaknuto mjesto zauzima Bartulov drugi sin Frane, znan i po nadimku Keko (Checco). Zaronivši duboko u šibenski arhiv, autor je iz gotovo nepregledne količine posve novih i nepoznatih dokumenata na svjetlo dana izvukao ne samo brojne važne i manje važne majstore već i neke sporedne vrlo živopisne likove pruživši na kraju zaokruženo, čitljivo i nadasve interesantno štivo koje baca novo svjetlo ne samo na dovršenje šibenske katedrale već i na ukupni život Krešimirova grada u tome teškom razdoblju njegove povijesti.
uređenje i opremanje unutrašnjosti katedrale
Uz osvrt na pitanje o vremenu građenja romaničke katedrale u Zadru
Štivo je osvrt autora knjige o romaničkoj katedrali u Zadru na zapažanja o njoj koja je iznio Predrag Marković s Filozofskog fakulteta u Zagrebu. Uz zapise Daniela Farlatija, povjesničara iz 18. stoljeća, Marković tumači da je izgradnja crkve započela potkraj 12. stoljeća te je dovršena stoljeće potom. Ipak, ne postoje vjerodostojni povijesni izvori iz vremena građenja bazilike. Stoga pisac knjige o njoj arhitekturu crkve povezuje s kulturnim ambijentom u kojem je nastala, a u kojem su tijekom 12. stoljeća podignute i ostale romaničke sakralne građevine u Zadru. Zato katedralu datira u vrijeme prvoga zadarskog nadbiskupa Lampridija (1154. – 1178.). Poslije, u doba nadbiskupa Lovre Perijandera (1245. – 1287.) ona je produžena na pročelnoj strani, čak s nekim elementima već gotičke arhitekture, te posvećena 1285. godine.
Teza ovog rada počiva na tome da suvremene hibridne umjetničke prakse teže transformaciji svoje svrhe k održavanju ravnoteže između političkih i ekoloških infrastruktura, čineći tako društvena i pitanja životne sredine uočljivim i zagovarajući načine ljudskog postojanja u integrativnom odnosu sa svojim okruženjem. U doba koje se suočava s razornim posljedicama tehnološkog razvoja, zloupotrebom znanosti u svrhu profita i antagonizmima ekonomske dinamike, umjetnička djela predlažu alternativne i raznovrsne načine postojanja unutar kolektiva, u pokušaju da rekonfiguriraju veze između ljudske subjektivnosti i vanjskog svijeta. Odabrana studija slučaja za ovaj tekst umjetnički je projekt s nazivom Suočavanje s vegetalnom drugošću: Fitoteratologija čiji je autor Špela Petrič. Dva argumenta na koja se ovaj rad fokusira jesu koncept ekozofije Félixa Guattarija kao okvir za hibridne umjetničke strategije i argument Donne Haraway iz knjige When Species Meet o potrebi da se destabiliziraju tradicionalne hijerarhije moći među vrstama. Cilj ovog rada jest pokazati kako umjetnost ima moć da destabilizira antropocentrične perspektive. U tekstu se rabi transdisciplinarni pristup, a primijenjene su istraživačke metode: analiza, sinteza, opservacija i komparativna analiza tekstova.
Tragom nepoznatih umjetničkih dodira Ivana Meštrovića i Zlatka Šulentića
Članak istražuje složene i dosad nedovoljno istražene umjetničke odnose između Ivana Meštrovića i Zlatka Šulentića, ključnih figura moderne umjetnosti u Hrvatskoj. Osobita je pozornost usmjerena na atribuciju Meštrovićeve karikature Zlatku Šulentiću koja se analizira u odnosu na druge karikaturalne prikaze kiparova lika. Na temelju arhivske dokumentacije, članak rasvjetljava Meštrovićevu do sada zanemarenu ulogu u uređenju Jugoslavenske učionice na Sveučilištu u Pittsburghu. Pritom se interpretira Portret Josipa Jurja Strossmayera, djelo Zlatka Šulentića koje se povezuje s pripremnim crtežima koji su sačuvani, ali i ističu važne Meštrovićeve skulptorske donacije Autoportret i Portret Mihajla Pupina. U fokusu je i Šulentićevo preuzimanje Meštrovićevih funkcija na Kraljevskoj akademiji za umjetnost i umjetni obrt u Zagrebu između 1941. i 1942. godine, što dodatno oslikava njihovu suradnju i povjerenje. Istaknuti su i drugi dodiri, kao što je ranije zajedničko izlaganje s Grupom nezavisnih umjetnika i Šulentićevo vrsno portretno djelo Dječak koje je došlo u Meštrovićevo vlasništvo. Članak završava stilsko-morfološkom analizom ekspresionizma u opusu obojice umjetnika, na odabranim primjerima djela, čime se doprinosi razumijevanju njihovih dosega unutar hrvatske moderne umjetnosti.
Ovaj ogled nastoji otkriti vegetalne i vegetativne sile na kojima počiva stvaralački postupak Henrija Matissea, obrazlažući da se fitofilija odrazila na svaki aspekt njegova slikarskog postupka. Oslanjajući se na umjetnikove iskaze i šira filozofska promišljanja biljnog života, autor postavlja četiri ključne i tijesno povezane tvrdnje. Kao prvo, Matisseov pristup motivu podrazumijeva poniranje u nesvjesno, vegetativno umno stanje, u kojem se opaženi entiteti pojavljuju kao strujenja vegetalnih energija, a ne kao čvrste stvari. Ovo umno stanje ostvaruje se kroz kumulativni čin slikanja i crtanja, zbog kojeg Matisseova djela postaju pupajući piktoralni sklopovi. Kao drugo, matiseovska kompozicija podrazumijeva vegetalnu organizaciju koju karakteriziraju multifokalnost, kromatski intenzitet i prostorno širenje. Uz to, zahvaljujući svojemu biljolikom nadimanju i dilataciji, njegova djela umirujuće djeluju na promatrača i bude njegovu vegetativnu dušu. Konačno, u ovom ogledu Matisse se ne prikazuje samo kao slikar čija djela nastanjuju vegetalni oblici, već kao fitozof čije duboko poznavanje biljnog života prožima i oblikuje sve konstruktivne elemente njegovih kompozicija.
Fragmentiranje portreta i rascijepljeni subjekt u umjetničko-istraživačkom projektu Super heroine Nadije Mustapić
Tekst se bavi analizom koncepta audiovizualne instalacije radnog naziva Superheroine riječke umjetnice Nadije Mustapić gdje umjetnica istražuje temu položaja žena u nedavnoj pandemiji koronavirusa. Mustapić zanimaju nove rodne, klasne i rasne definicije rada u suvremenom društvu koje je pokazala ili dodatno naglasila izvanredna situacija uzrokovana virusom (poput rada od kuće) te jednako tako feministički odgovor na novostvorene i nametnute stereotipe. Vizualni dio instalacije zamišljen je kao video velikog formata projiciran u izložbenom prostoru. Tehnikama preklapanja, maskiranja, „slajsanja” videosnimaka mnogobrojnih (više od 100) žena kako stoje pred kamerom u punom formatu, umjetnica oblikuje kompozitnu sliku (univerzalnog) ženskog lika sastavljanog od mnoštva vertikalnih traka. Te su trake fragmenti videoportreta različitih žena snimljenih iz iste točke promatranja. Cilj je teksta pokazati na koji način ovakav pristup reflektira rakurs umjetnice i podupire koncept rada. Analiza se temelji na izabranim aspektima teorije umjetnosti koji uključuju: strategije fragmentiranja portreta, diskurzivnu analizu odabranog rakursa umjetnice iz feminističke perspektive, kao i psihoanalitički pristup fenomenu rascijepljenosti i decentriranosti postmodernog subjekta.
Članak se bavi temom zidnog fresko slikarstva promoviranog u službi vladajuće ideologije u razdoblju između dva svjetska rata u Italiji, odnosno Rijeci koja je tada u njezinu sastavu. Za studiju slučaja odabrana je freska D’Annunzio detta la Carta del Quarnaro autora Carla Sbisàa iz Trsta, realizirana 1942. godine u atriju stambeno-poslovne palače Albori (Riječki neboder), uključujući usporedbu sa situacijom na tom planu u Trstu, Firenci i Milanu, kulturnim središtima gdje se umjetnik formirao i djelovao. Carlo Sbisà prije angažmana u Rijeci zaokružio je svoj opus zidnog slikarstva u rodnom gradu (Trstu), što je imalo presudan utjecaj i na koncipiranje navedene freske. Namjera ovog rada jest upozoriti upravo na tu fresku te na činjenicu da ona nije u potpunosti uništena. Rad predstavlja i prilog valorizaciji jedine zidne fresko dekoracije koju je Carlo Sbisà ostvario izvan Trsta, a koja u sadržajnom i likovno-formalnom pogledu nadilazi ideološki okvir vremena u kojem je nastala. Sbisàova freska u Rijeci čini integralni dio građevine unutar koje je izvedena, te je ilustrativni primjer reafirmacije fresko slikarstva u međuratnom razdoblju u Italiji, što je imalo odraza i u lokalnom kontekstu.
freska D’Annunzio detta la Carta del Quarnaro
Pored prije istraživanih i publiciranih političkih i gospodarskih aktivnosti dr. Pera i dr. Melka Čingrije rad je fokusiran na njihov važan i gotovo nepoznati utjecaj u razvoju umjetničke infrastrukture i likovnog života Dubrovnika od posljednjih desetljeća 19. stoljeća do početka Drugoga svjetskog rata. Svoj politički program afirmacije nacionalnog identiteta transponirali su u sferu umjetnosti. Različite oblike potpore likovnim umjetnostima vidljive u radu Pera Čingrije nastavlja istim intenzitetom i raznolikošću i Melko Čingrija. Kod obojice također uočavamo iznimnu energičnost i odluke vođene vlastitim prosudbenim sustavom, bez povlađivanja ili prepuštanja tuđim sudovima. Te procese možemo pratiti mecenatskim potporama usmjerenim pojedinim umjetnicima, organizacijom umjetničkih izložbi i angažmanom pri organizaciji narudžbi, financiranja i postavljanja javnih spomenika. Nadalje, s nekim umjetnicima održavaju prijateljske veze, a često ih i financijski pomažu. Neke njihove tendencije, sukladne duhu vremena, ostale su platforma sljedeće generacije inicijatora umjetničkih aktivnosti, a rezultati njihovih zajedničkih nastojanja jesu današnje ustanove u kulturi u Dubrovniku.
Ljetnikovac Crijević-Pucić na Pilama u Dubrovniku
Iako je ljetnikovac Crijević-Pucić na Pilama u Dubrovniku odavno visoko valoriziran, dosadašnja znanstvena obrada uglavnom je bila usmjerena na pitanja ishodišta arhitektonske koncepcije sklopa, njezine stilske i šire kulturološke interpretacije te na dataciju i atribuciju kamene plastike kuće i vrta, dok kasnije intervencije, pogotovo sudbina ljetnikovca nakon pada Dubrovačke Republike, nisu budile veći interes istraživača. Stoga se u radu nastoji rekonstruirati, interpretirati i valorizirati temeljit obnoviteljski zahvat proveden u sedmom desetljeću 19. stoljeća. Njega je na ljetnikovcu spaljenom 1806. godine proveo tadašnji vlasnik, grof Mato Pucić. Nadalje, na temelju arhivske građe i materijalnih tragova, nastoji se utvrditi izvorni obuhvat južnog vrta ljetnikovca, koji je u nepoznatim okolnostima reduciran tijekom 19. stoljeća. Obrađuju se i svi kasniji zahvati na ljetnikovcu, koji svjedoče o promjenjivoj sudbini ovoga iznimnog spomenika nakon što sredinom 20. stoljeća dobiva javnu namjenu.
U članku se priopćava postojanje portreta obitelji Marović koji se pripisuje Jurju Pavloviću na temelju iskaza Ivana Kukuljevića Sakcinskog, koji se do sada smatrao zagubljen. Portret se čuva u negdašnjem Istituto Canal Marovich ai Servi u Veneciji. Slika se analizira s ikonografskog aspekta, odnosno svraća se pozornost na detalj pisma koji Ana Marija Marović drži u rukama. Budući da je riječ o pismu austrijske carice Marije Ane iz 1845. godine, koje je primila u znak zahvale za sliku koju je carici naslikala, predlaže se teza da je taj događaj bio i neposredni povod portretiranja obitelji, što potvrđuje i pisani izvor koji sliku datira u ljeto 1846. godine. Slika se nadalje analizira sa stilskog gledišta te se propituju argumenti koji govore u korist Pavlovićeva autorstva; predlaže se smještanje djela u drugo stvaralačko razdoblje slikara te se uspoređuju elementi slikarske izvedbe koji ga dovode u vezu s drugim poznatim djelima. Također, slika se žanrovski identificira kao obiteljski portret te se vrednuje kao jedini primjer svoje vrste u Pavlovićevoj portretistici. Na kraju se naglašava da Pavlovićev portretistički opus valja sagledavati u znaku stilskog kontinuiteta između romantizma i ranog, tj. bidermajerskog realizma.