As early as 1846. a significant inscription of the Bishop and confessor Maurus has been found in the altar of the Euphrasius' cathedral in Poreč (Parentium). In spite of many papers and studies dedicated to this epigraph all problems have not yet been solved. Especially wrong is the explanation of the last sentence which is the theme of this paper. But, in order to achieve the aim, it is necessary to take into consideration complete inscription and its context. The epigraph consists of four sentences of two lines each. The last sentence is incomplete, since its second line was chiselled out, except for zhe word actus. It is very important to bear in mind that the inscription is of sepulchral character. The word cubile in the first line was not very well understood. The author emphasizes that, bearing in mind the poetic way of the style, this word must be the substitution for the word sarcophagus. It is more probable since it is a fragment of a late antique sarcophagus. The second sentence is quite clear. The third speaks about the solemn translation of the Maurus' corpse on the place where he was elected bishop and where he suffered for the faith and became confessor. Most scholars thaught that the meaning of confessor and martyr must have been the same even in the 4th century. The author assumes that only the original meaning of the word could come in question, since the same word was twice mentioned. Confessors in contrast to martyrs survived persecutions and therefore were less honoured. Obviously the citizens of Parentium would not do such a confusion for their bishop, if he was really a martyr. The last sentence was usually thought to reffer to a new church which was attached to the older one (basilicae geminatae) in honour of the translation of Maurus' body from the cemetery to the cathedral. The word locus was thought to be the sinonym for the ecclesia. Only D. Rendić-Miočević had slightly different opinion. He emphasized the position and significance of the syntagma in honore, and supposed that honour of Maurus was duplicated, but not locus, i. e. ecclesia. Also for him locus is ecclesia. The author of this paper, starting from the sepulchral context of the inscription, points out that word locus in this regard means burial or burial with the belonging area. Locus signifies, especially in Christian terminology, holy burial (locus sanctus). So the meaning of the sentence must be that the Maurus' burial was doubled. How could a burial be doubled? But it is very simple. With translation Maurus got two burials: the original in the cemetery, the second one in the cathedral. It was quite normal for saints to have two or even more loca sancta. Such a situation should be noticed for example in Salona, where Anastasius burial was moved from his mausoleum in the southern church on the same site, but both functioned simultaneously. Maurus even nowdays has two burials. One in Rome, in the Lateran oratory near the Lateran baptistery and the other in the Poreč cathedral. The same is with Salonitan martyrs who have burials in the Split cathedral and in the same chapel in Lateran. So the word locus is not sinonym for ecclesia (church), but it means, as usual, the saints' burial. The author dated the epitaph in the 5th century and correlated it with the second phase of the Poreč cathedral.
Autorska prava (c) 2018 Razdio povijesnih znanosti
Nastava povijesti umjetnosti i likovne kulture između dijalektike i lingvistike
U povodu rasprava koje su se vodile oko izrade nastavnog programa Likovne kulture za srednje škole autor se osvrće na dvije osnovne tendencije koje su se tom prilikom ispoljile. Prva, šira, polazeći od suvremene teorije dizajna (totaldizajna, dizajna čovjekove okoline), s određenim filozofsko-antropološkim usmjerenjem, sagledava likovnu kulturu u dinamičkom kontekstu dijalektičkog trokuta priroda - čovjek - djelo (kultura, oblik) razvija ideju likovne kulture iz oblikovnog karaktera sveukupnog čovjekova djelovanja u koordinatama sinkronije i dijakronije. Drugi program izražava tendenciju promatranja likovne kulture primarno kao učenje »vizualnog jezika« te je prepoznatljiv njegov lingvističko-strukturalistički karakter s potpunom izolacijom oblika isključivo na sinkronijskoj razini. Kao zasnivač teoretske osnove prvog programa, autor se kritički odnosi prema osamostaljivanju lingvističkog pristupa likovnoj kulturi i prihvaća ga samo unutar šireg dijalektičkog modela, pozivajući se u obrazlaganju na Saussurea, Wienera, Chomskoga, Martineta od lingvista, a na Gropiusa, Maldonada, Eca, Pacia i Argana od teoretičara dizajna i umjetnosti
Borba dalmatinskih radnika za poboljšanje ekonomskog položaja (1918-1929)
Tarifno-štrajkaške akcije dalmatinskog proletarijata, kao sredstva ekonomske borbe koja se vodi na crti afirmacije njegovih klasnih interesa, bile su određene ekonomskom i političkom situacijom koja je vladala u Jugoslaviji uopće i u Dalmaciji posebno, prateći oscilacije u organizacionom razvitku sindikata pod utjecajem KPJ kojli su vodili većinu radničkih pokreta. Pocijepanost i politička opredijeljenost sindikalnog pokreta, s dominantnim komunističkim (CRSVJ i Nezavisni sindikati) i reformističkom (ORS, GRS i URSSJ) strujom, onemogućavala je stvaranje jedinstvene proleterske fronte i u osnovi slabila zajednički klasni otpor radnika ujedinjenom nastupu kapitala. Predvođene komunistima, mase revolucionarno raspoloženih radnika Dalmacije ulaze u sindikalne organizacije i do sredine 1920. godine u silnom štrajkaškom naletu prisiljavaju buržoaziju na uzmak i popuštanje brojnim radničkim zahtjevima. Situacija se nakon kontrarevolucionarnog udara konsolidirane buržoazije 1920. godine iz temelja mijenja, otvara se jedno novo razdoblje kojemu će biljeg utisnuti žilava i nadasve požrtvovna borba Nezavisnih sindikata ne samo protiv bezobzirne kapitalističke eksploatacije i poništavanja itekovina radničkog zakonodavstva, već i djelovanja oportunističkih i neborbenih reformističkih sindikata koji su zbog suradnje s režimom brzo izgubili naklonost dalmatinskih proletera. Analiza izvedenih štrajkaških akcija u razdoblju od 1921. do 1929. godine svjedoči o njihovu različitom intenzitetu i sve više prevladavajućem obrambenom karakteru radničke borbe, uz važnu napomenu da je neuspjesima pojedinih akcija, pored policijskog terora, znatno pridonosila pocijepanost sindikalnog pokreta. Premda organizaciono slabi, Nezavisni sindikati ostvarivali su znatno veći utjecaj na neorganizirane radničke mase, uz više ili manje uspješne pokušaje da u konkretnoj borbi za svakodnevne interese radnika zadobiju njihovo povjerenje i podršku. Ekonomske akcije radnika pod utjecajem KPJ bile su neprijeporan organski dio opće revolucionarne borbe u kojoj se proletarijat sprema za konačni obračun s građanskim sistemom vlasti. Priroda i karakter sindikalnog organiziranja radnika dobivaju tako eminentno političko značenje, sindikati imaju ulogu aktivnog političkog subjekta u razbijanju klasnih okova postojećega građanskog društva.
Burni događaji koji su tijekom 1903. godine potresali zemljama slavenskog juga snažno su utjecali na nacionalno politički i društveno gospodarski život balkanskih Slavena, a posebno hrvatskog naroda kako u Banskoj Hrvatskoj tako i u Dalmaciji. Nemiri u Banskoj Hrvatskoj, izbili kao posljedica nasilne madžarizacije, praćene grubom eksploatacijom materijalnih dobara zemlje i nacionalnim ugnjetavanjem, naišli su na neposredan odjek u Dalmaciji. Reagirajući na impulse iz Banovine cijela je Dalmacija puna dva mjeseca bila zahvaćena valom demonstracija, koje su u znak solidarnosti s prekovelebitskom krvnom braćom od protumadžarskih prerasle u protuaustrijske, s naglašenim tendencijama rušenja povijesno preživjele Monarhije, da bi se ostvarilo ujedinjenje i oslobođenje hrvatskih zemalja u cilju stvaranja jedinstvenog državnog organizma sa susjednim južnoslavenskim narodima. Borbenu inicijativu preuzeo je u svoje ruke prirodni centar Dalmacije Split. Političko i stranačko vodstvo grada i općine davalo je opći ton demonstracijama. Vodstvo je istodobno organiziralo i akciju sakupljanja dobrovoljnih novčanih priloga u korist postradalih u neredima. Ta je akcija međutim proširena i na hrvatske iseljenike u SAD kao i u svijetu, odakle je zahvaljujući aktivnosti Glavnog odbora u Splitu stizala značajna novčana pomoć, koja je korištena da bi se ublažile nevolje postradalih u Banovini. Istodobno upoznat je vanjski, uglavnom evropski svijet, sa stanjem u Banovini kao i sa ciljevima borbe protiv peštansko-bečke hegemonije putem niza napisa objavljenih u vodećim evropskim listovima. Pod pritiskom demonstracija bečka je vlada bila primorana maknuti bana Khuena iz Hrvatske, no time nije uspjela smiriti Dalmaciju. Njezino ujedinjeno političko i stranačko vodstvo na sastanku održanom u Splitu krajem studenoga 190.3. g. prihvatilo je program politike novog kursa, koji nije dopuštao nikakve rezerve u pogledu krajnjih ciljeva jedinstvene nacionalne politike prema Beču i Pešti u cilju ostvarenja nacionalnog ideala ujedinjenja i oslobođenja svih Južnih Slavena u jedinstveni državni organizam.
Pečati zadarskih bilježnika 18. stoljeća
U ovom radu autor obrađuje pečate zadarskih bilježnika koji su djelovali u 18. stoljeću a do danas nisu znanstveno obrađeni. Od početka notarijarta u 13. st. pa sve do 17. st. bilježnici ovjeravaju dokumente svojim potpisom i notarskim znakom. Od 17. st. već su u uporabi i prvi bilježnički pečati, uglavnom sfragistički prikazi notarskih znakova. Istodobno se javljaju i likovni pečati, najčešće s grbovima njihovih vlasnika, natpisima, aludirajućim prikazima imena ili zanimanja. Pečati obrađeni u ovom radu spadaju uglavnom u likovne i natpisne pečate. Odreda su ovalnog oblika, osim jedinog izuzetka (Bartol Ferrari). Zanimljivi su pečati, po svom likovnom sadržaju, bilježnika Lomazzija, Troila, Itkovića, Calogere. Grbove na pečatima ističu bilježnici Franceschi, Ferrari, Canova, Guerrini, Ferrari-Cupili, Coltelli i Casteli. Natpisi se uglavnom svode na inicijale koji označavaju ime i funkciju, a natpisi ili devize su rijetki. Abrevijacija je zastupljena u dva oblika: u siglama (inicijalima) ili per suspensionem. Od znakova distinkcije u uporabi su točke, križić i zvjezdica. Praktična uporaba bilježničkih pečata je u ovjeri raznih isprava gdje uz potpis bilježnika u prvom redu služe kao sredstvo ovjere i dokumentu daju pravnu snagu i time uživaju javnu vjeru (fides publica).
Razvoj slobodumlja u gradskom društvu dalmacije od prosvjetiteljstva do pojave ilirizma
Višestoljetni kulturni dodiri Dalmacije sa zemljama evropskog zapada, osobito s Italijom i Francuskom, omogućili su prodor slobodoumnih ideja, osobito od pojave prosvjetiteljstva, preko francuskih enciklopedista, racionalista, slobodnih zidara, jakobinaca, karbonara, napuljskih, grčkih i francuskih revolucionara do macinijevaca u Italiji. Slobodoumne ideje se šire preko studenata na zapadnim sveučilištima, knjiga, novina, osobnih, prijateljskih i rodbinskih i drugih veza. Poslije Revolucije utjecaji su jači što se očituje u masonskim ložama i karbonarskim društvima. Talijanski i dalmatinski karbonani našli su se, poslije Bečkoga kongresa, u zajedničkoj državi što ih je objektivno približilo u borbi protiv zajedničkoga protivnika. Austrijske vlasti su se branile zatvorenim granicama, pooštrenom cenzurom, istragama, hapšenjima, suđenjima od prevratničkih ideja zapadnoga liberalizma. Sve te humane, općeljudske i demokratske ideje su imale skroman odjek zbog nerazvijene društvene strukture gradskoga društva u Dalmaciji. Naime, to je bio stidljivi prosvjed tankoga sloja građanstva protiv novonametnutoga apsolutizma, ali bez većih pretenzija.
Diplomatičke formule latinskih povelja bosansko-humskih vladara i Velmoža od XII do XV stoljeća
U pogledu diplomatičkih formula u bosansko-humskim latinskim poveljama u periodu od 12. do 15. st. vladala je velika raznolikost. Najkonstantnije su formule intitulacija, dispozicija, inskripcija i datacija. Sve druge su više-manje promjenljive. Od njih su češće prisutne koroboracija, naracija, promulgacija, arenga i svjedoci. Rjeđe su prisutne salutacija, peticija, sankcija, verbalna invokacija, aprekacija i subskripcija. Zakletva je uvijek spojena s nekom drugom formulom. Najrjeđe je upotrebljena simbolička invokacija. Verbalna je invokacija u poznatoj formuli koja se upotrebljavala na Zapadu, a preuzela je s Istoka, po kojoj se pojedinačno zazivaju sve tri kršćanske božanske osobe. Potvrda verbalne invokacije poslije donesenog sadržaja povelje jest aprekacija. Intitulacija je također pod utjecajem Zapada. Nalazi se najčešće na samom početku povelje. Inskripcija ili adresa nalazi se u uvodnom dijelu zvanom protokol. Ona može imati opći i pojedinačni oblik. S njom je ponekad spojena zakletva. Salutacija je svetopisamskog sadržaja. Njome se ističe prednost nebeskog kraljevstva u odnosu na zemaljsko. Tako je i kod arenge. Promulgacija ili notifikacija u većini se povelja nalazi u protokolu, a njome se publicira ono što je sadržano u povelji. Naracija ili ekspozicija ima promjenljivo mjesto u bosanskim latinskim poveljama. Svojim sadržajem donosi podatke o povijesnim ustanovama, zasluge pojedinih đestinatara, ali i podatke o poveljama prethodnih vladara. Peticija je po sadržaju kratka, a donosi zasluge onoga komu se nešto podjeljuje. Dispozicija obuhvaća najveći i najvažniji dio povelje. Izražava volju donatora donoseći materijalni i moralni objekt. Koroboracija je kratka i sadrži izjavu o valjanosti i trajnosti povelje koja je potkrijepljena pečatom. Sankcija pak ima ulogu izvršavanja onoga što je izneseno u povelji, a može biti sastavljena iz anateme i zakletve. Svjedoci su najčešće ugledne velmože Bosne i Huma. Datacija se sastoji od vremenskog i zemljopisnog datuma. Bosansko-humske latinske povelje su datirane po godinama rođenja Isusa, a za početak godine uzet je 1. siječanj, Datacija je skoro u pravilu na kraju povelje.
Nastanak i razvoj srednjovjekovnog Knina
U hrvatskoj historiografiji dosada se je isticala uloga Knina ali samo u kontekstu političkih zbivanja, a tek se manje posvećivalo istraživanju urbane geneze srednjovjekovnoga grada Knina. Premda ni ti momenti nisu zanemarivi kada se želi istražiti nastanak i razvoj grada Knina, oni nisu dostatni da bi se u cijelosti prikazao nastanak i razvoj ove srednjovjekovne urbane cjeline. Autor zato nastoji ovim radom ukazati na nastanak, razvoj i izgled kninske srednjovjekovne urbane sredine od njenih prvih početaka (10. stoljeće) pa sve do 15. stoljeća, kada Knin prestaje funkcionirati kao jedna organizirana urbana cjelina, jer ga uslijed stalnih turskih upada napušta biskup i rasipa se stanovništvo. Autor ukazuje ne samo kako je izgledala ova aglomeracija, nego i upućuje na elemente adminstrativnoga, gospodarskoga, crkvenoga i političkog ustrojstva, koji karakteriziraju ovu srednjovjekovnu gradsku aglomeraciju. Istaknuti i ove elemente bilo je važno, da bismo onda mogli razumjeti važnost Knina u kontekstu političkih zbivanja srednjovjekovnog hrvatskog kraljevstva.
Neogotička obnova franjevačkih samostana u Zadru
U drugoj polovici 19. stoljeća u Zadru bilježimo veliku arhitektonsku aktivnost, kako na poluotoku, tako i na kopnenom dijelu, gdje nastaje suvremeni grad. Kao i drugdje u Evropi to je vrijeme neostilslce arhitekture. U ovom gradu susrećemo pretežno akademski neoklasicizam i neorenesansu, a rjeđe neogotiku i neoromaniku. Stoga su posebno vrijedne neogotičke obnove samostana sv. Frane i crkve sv. Mihovila, koje ujedno predstavljaju početak neostilske arhitekture u Zadru (1857 i 1869. godina).
Starohrvatska nekropola u Stankovcima kod Benkovca
Autor je u radu obradio rezultate istraživanja sačuvanog dijela starohrvatske nekropole ranog horizonta u selu Stankovcima kod Benkovca. Na osnovi analize arheoloških nalaza iz 13 istraženih grobova - popraćenih detaljnom tehničkom i fotodokumentacijom, kao i na temelju svih zapažanja uočenih istraživanjem preostataka, nesumnjivo veće ali eksploatacijom pijeska uništene, nekropole, spašeni dio grobova datira okvirno u 8. stoljeće. Istraženi grobovi izrazito su poganskog obilježja, u pogledu kulta pokapanja, a po sadržaju grobnih nalaza jače naglašeni kulturni utjecaj autohtonog življa. Dok je za kult pokapanja karakteristična osebujna kamena grobna arhitektura kasnoantičkog obilježja, i paljenje kultnih vatri u grobovima, dotle kod grobnih priloga pozornost zaslužuje keramika, rađena pod utjecajem autohtonog kasnoantičkog življa, te još neki upotrebni predmeti kasnoantičke provenijencije - češalj i šilo. S obzirom na iznesene karakteristike, groblje pripada najstarijem sloju dalmatinsko-hrvatskih groblja ranog horizonta, i po mišljenju autora predstavlja značajan doprinos za daljnje proučavanje i osvjetljavanje geneze i razvoja najstarije materijalne i duhovne kulture Hrvata u novoj postojbini na obali i zaleđu istočnog Jadrana, a time i kulture Južnih Slavena uopće.
Nedavno utvrđena činjenica da poznati reljef mitričke tauroktonije (CIMRM II, str. 260, br. 1879) potječe iz Zadra, gdje je otkriven krajem 1848. godine, omogućuje da se temeljitije osvijetli pojava i razvoj mitraizma u razdoblju II-III stoljeća u Jaderu. Izvedba tog reljefa, koji je nastao u provincijskoj radionici, sadrži čitav niz osobina nesumnjivo inspiriranih umjetničkim i stilskim tradicijama klasične skulpture (plastičnost čitave kompozicije s elementima pune skulpture, realizam u prikazivanju pokreta, uspjelo rješavanje planova i dubine i dr.). Taj stilski kontekst, a posebno nekoliko ikonografskih elemenata (helenističko-rimska a ne orijentalna likovna interpretacija odjeće Cautesa prikazanog s plaštem na golom tijelu, prikaz Sola i izgubljene Lune, u cjelovitim a ne reduciranim formama) datiraju taj reljef u sredinu II stoljeća, tj. u razdoblje prve faze razvoja mitraizma na istočnoj obali Jadrana. Njegove pak dimenzije (sa širinom od preko 1,000 m to je jedan dz skupine najvećih mitričkih pokretnih reljefa na tlu provincije Dalmacije, za većinu kojih jc utvrđeno, a za ostale se pretpostavlja, da su bili kultno-obrednog karaktera) pokazuju da je i on bio obrednog karaktera (Alterrelief). To znači da je u Jaderu sredinom II stoljeća postojala organizirana mitrička zajednica čiji su se članovi okupljali u mitreju gdje je bila postavljena ta velika kultna slika u funkciji obrednog reljefa. S obzirom na mjesto i ostali kontekst nalaza pretpostavlja se da je taj tnitrej bio u ageru, istočno od Jadera, a možda u blizini amfiteatra ili, istočnije, svetišta Apolona Likijskog. Osobine drugog mitričkog reljefa (Tabla II, si. 1, 2), od kojeg je sačuvan samo ugaoni ulomak, upućuju na prisutnost utjecaja iz panonisko-noričkih regija na razvoj mitraizma u Jaderu u III stoljeću. Skupa s reljefima iz Konjica, Garduna, Banjevaca taj reljef čini teritorijalno najistočniju skupinu mitričkih reljefa s motivima na reversu u Rimskom Carstvu. S obzirom na činjenicu da su reljefi s reversom u pravilu bili kultno-obrednog karaktera s razlogom se može pretpostaviti da je i taj reljef iz Jadera, čije dimenzije nisu utvrđene, također bio kultno obrednog karaktera. Njega je, kao što je to slučaj i s poznatim reljefom iz Konjica, pater mitričke zajednice u određenom trenutku mitničkog obreda mogao bez teškoća podići i prema vjernicima Okrenuti njegovu stražnju stranu na kojoj je najvjerojatnije, kao i na drugim takvim reljefima, bio motiv svetog obroka. Kako u jednom mitreju nisu mogla biti dva reljefa u funkciji obrednih reljefa (Altarrefief), to znači da su u vrijeme izrade i korištenja tog reljefa u III stoljeću u Jaderu postojala dva mitreja i dvije mitričke zajednice.
Obredi uz kneževski grob u Atenici i tragovi arhaičnog kraljevstva u Iliriku
Poznati kneževski grob u humku II u Atenici kod Čačka (na prijelazu iz 6. u 5. st. p. n. e.) pripada nizu bogatih grobova u širem krugu halštatske kulture u Evropi. Izdvaja se posebnim žrtvovanjem (tri tura, dvije svinje, pas) te naročitom žrtvenom konstrukcijom postavljenom na platformi pored groba. Žrtvovanje šest životinja na podlozi platforme vjerojatno se mora dovesti u vezu s indoevropskim trijadičnim žrtvovanjem tipa rimskih suovetaurilia (u Indiji sautramani). Interpretacija se poziva na činjenicu da je u izvornom obliku ovaj tip žrtvovanja jakom božanstvu podrazumijevao angažiranje drugih božanstava (posebno vidljivo u obredu sautramani): kao i u Umbriji (žrtve uz lustraciju naroda) ovdje je zacijelo došlo do promjena u izboru i broju žrtava zbog daljnjeg razvijanja diferencirnih funkcija - nasuprot Rimu, gdje je jedini primalac žrtvi ostao Mars. Analiza prostornog uređenja žrtvene konstrukcije također svjedoči o postojanju kompleksne teologije. Funkcija i karakter rituala na žrtvenoj konstrukciji nisu posve jasni. Izvjesno je da kompleksni ritual kao i bogata oprema groba te nadasve apsolutna podređenost svih odnosa u prostoru stranama svijeta (koordinacija s nebeskim osima) navode na misao da se radi o poglavaru koji je zapravo bio »kralj« u arhaičnom značenju pojma.
Prapovijesni antropomorfni kipić s Čikata na otoku Lošinju
Kako je kipić slučajan nalaz, njegov izvoran arheološki kontekst potpuno je nedefiniran. Stoga se interpretacija kipića nužno temelji na postupku njegove ikonografsko-stilske analize. Pri tome je posvećena pažnja i komparativnom proučavanju sveukupne glinene prapovijesne antropomorfne plastike na istočnom Jadranu. Taj postupak pokazuje da ovaj kipić ne pripada krugu neolitske plastike na ovom prostoru. Isto tako ne može se utvrditi ni njegova pripadnost eneolitskim i brončanodobnim jadranskim kulturama. Likovni koncept kipića s Čikata sadrži težnju prema jasnijem konkretiziranju antropomorfnog sklopa. To je učinjeno na način koji nije tipičan za razdoblja prije vremena prve stabilizacije kultura željeznog doba na Jadranu. Prema tome kipić s Čikata najvjerojatnije pripada kulturi željeznog doba. Time se on ukazuje kao jedini dosad poznati primjerak glinene antropomorfne plastike iz ovog vremena na području Libuma. Istovremeno on predstavlja jedan od markantnijih primjeraka sveukupnog fundusa prapovijesne plastike ovog tipa na istočnom Jadranu.
Utjecaj ekonomsko-socijalnih prilika iz Dubrovnika i ostalih primorskih gradova na kulturne promjene u Bosni u XIV. i XV. st.
Početak rudarske proizvodnje u srednjovjekovnoj bosanskoj državi, koji se vremenski poklapa s oskudicom plemenitih metala, posebno srebra, u zapadnoj Evropi stvorio je preduvjete razvoja trgovine s kojom dolazi do pojave gradova. Sve je to utjecalo na, kako ekonomske tako i socijalne, promjene u srednjovjekovnoj bosanskoj državi, koje su bile u čvrstoj vezi s primorskim gradovima ina koje su Bosna i Hum bili orijentirani, kako na ekonomskom tako i na kulturnom planu. Ekonomsko- -socijalna gibanja, promjene i strujanja imale su osjetne refleksije i na kulturne prilike u Bosni i Humu nairočito u XIV i XV stoljeću. Tamošnje stanovništvo pod utjecajem primorskih gradova, naročito Dubrovnika, doživljava preobražaj u kulturnom pogledu. Naročito se te promjene uočavaju u gradskim naseljima gdje jednim stanovitim brojem žive i djeluju i ljudi iz primorskih gradova koji otuda donose osobine tamošnje kulture. Zahvaljujući u prvom redu geografskom položaju Bosna i Hum su došli u bliski dodir s tri područja osobenih crta u kulturi. Bio je to utjecaj najprije mediteranskog područja, predstavljenog u kulturi primorskih gradova Dubrovnika, Splita, Trogira, Zadra, Šibenika i Omiša, srednjoevropskoga preko Hrvatske i Ugarske i binzaintskoga preko srpskog teritorija. Utjecaj primorskih gradova ogledao se u, moglo bi se reći, svim porama kulturnog života, od oblačenja, preko uređenja kuća i kućnog inventara pa do viteško-dvorjanskih službi i zvanja. Utjecaji te vrste osjećaju se i u pojavi i uključivanju bosansko-humskih građana i plemstva u viteško-dvorjanske redove. Utjecaji se osjećaju i u pismenosti (te kulturno-zabavnom životu (kazalište i druge zabavne igre).
Bosanski kraljevski dvor prema Zadru i Hrvojeva uloga u Zadarskim događajima krajem XIV. i početkom XV. st.
Bosanska je srednjovjekovna država krajem 14. i početkom 15. stoljeća, na čelu sa svojim vladarima i velmožama, težila za osvajanjem dalmatinskih gradova. Napose je ta težnja bila usmjerena prema gradu Zadru koji, pak. za razliku od nekih drugih dalmatinskih gradova, nije nikada došao pod bosansku vlast iako je bio veoma blizu toga. U takvim se nastojanjima od bosanskih vladara i velmža najviše isticao kralj Tvrtko I. kralj Ostoja i napose vojvoda Hrvoje sa svojom braćom. Najveća im je zapreka, do Zadra bila ugarsko-hrvatska vlast kojoj je Zadar pripadao. U momentima kad je slabila ugarska vlast, bosanska je bila bliže Zadru, i obratno, kad nije bilo trzavica na ugarskom dvoru, bosanske su pretenzije prema Zadru bile slabije. Kad su hrvatski velikaši digli ustanak protiv ugarskog dvora, bosanski su se interesi neko vrijeme poklapali s inlteresiima većine hrvatskih velikaša To se posebno može vidjeti na primjeru grada Zadra koji je baš tada počeo ozbiljnije računati na Bosnu, ali uvijek u skladu s interesima politike većine hrvatskih velmoža. U tom smislu je god. 1403. obavljeno u Zadru okrunjenje Ladislava Napuljskog za »ugarsko-hrvatskog« kralja. Taj događaj je odijelio interese službenog i užeg dijela bosanskog dvora od interesa hrvatskih velmoža, a jedan od najvažnijih sudionika tili događaja vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić, zbog općih zbivanja, nakratko prestaje djelovati u skladu s težnjom bosanskog dvora protežirajući interese hrvatskih velmoža i svoje osobne interese. To se najočitije može vidjeti na primjeru grada Zadra. Međutim sva ta događanja otišla su sasvim drugim pravcem i zaključena naizgled neočekivanim rezultatom, to jest prodajom Dalmacije Veneciji. Bez obzira na tako burne događaje oko Zadra i u njemu, Zadar je u tom periodu održavao i trgovinske odnose sa srednjovjekovnom Bos- nom. U prvom je redu to bila trgovina solju.
Mudrost jedinstva i raskoš rastvaranja (suvremenost povijesne dvoznačnosti u poimanju umjetnosti)
Polazeći od činjenice da u određivanju umjetnosti postoji povijesni prijelom koji dijeli dva osnovna poimanja: s jedne strane antikno-srednjovjekovno, a s druge strane poimanje razvijeno nakon XVI, a napose nakon XVIII st. autor postavlja i obrazlaže tezu da između ova dva koncepta postoji bitna razlika te se oni ne mogu izraziti istim sustavom stručnog nazivlja. Takav postupak je ishodište mnogih nesporazuma a osim toga i onemogućava ostvarenje istinskog i plodonosnog povijesnog iskustva. Razlike proizlaze iz bitno drugačijeg strukturiranja odnosa čovjek - priroda (život, kozmos, stvarnost, svijet, cjelina, bitak). Antikno-srednjovjekovni koncept je, u načelu, primarno upućen na cjelovitost, jedinstvo svega postojećeg, izraženo dinamičkim silama (zakonima, pravilima, odnosima) koji ostvaruju to jedinstvo i kvalitativno određuju, kako uključene dijelove tako i njihove odnose. Novovjeki koncept, plošno, statički i količinski, kao izraz dominantno analitičkog postupka, izdvojio je čovjeka i postavio ga nasuprot stvarnosti, uputivši ga na njeno rastvaranje, izdvajanje i »osamostaljivanje« dijelova, a time i na sve uočljivije predviđanje cjeline i dinamike zakonitosti koja ostvaruje cjelinu. Suvremena svijest o »zaboravu Bitka« (Heidegger), o »gubitku središta« (Sedlmayer) kao i sve intenzivnija potraga za novim određenjem oblika kao antičke vrijednosti, otkrivanje ponašanja kao strukture, a percepcije kao totalnog doživljaja (Merleau-Ponty), otvara sve potpunije mogućnosti iskorištavanja povijesnog iskustva u ostvarivanju suvremene funkcionalne sinteze kako umjetnosti u užem, tako i oblikovne kulture u širem smislu.
»Hrvatski seljačko-radnički blok« na izborima za oblasne skupštine u siječnju 1927. godine
Na osnovi izbora i literature analiziraju se ograničena prava samoupravnih organa po Vidovdanskom ustavu i prikazuju specifičnosti u izvedbi oblasnih izbora početkom 1927. godine, s posebnim obzirom na angažiranje KPJ u njima. Autor istražuje uvjete i okolnosti formiranja Hrvatskog seljačko-radničkog bloka, kritički motreći nedovoljno pripremljenu izbornu koaliciju komunista s nepouzdanim disidentima ilrvaitske seljačke stranke. Bez obzira na relativno značajne izborne uspjehe, zaključuje se da je nastup i stav vodstva dalmatinskog komunističkog pokreta bio i suviše isforsiran i opterećen očiglednim oportunizmom koji je ozbiljno prijetio gubitkom rukovodeće i klasno-borbene pozicije u izbornom postupku. U tom kontekstu razmatra se i oštra kritika pogrešaka dalmatinskih komunista od strane desne frakcije u Centralnom komitetu KPJ, koja je negirala oportunost saveza radnika i seljaka čuvajući navodno pokret od prodora građanske ideologije. Oblasni izbori vodili su daljnjem zaoštravanju odnosa između političkih stranaka, ali su produbljavani i znatno ranije započeti procesi idejnog i organizacijskog rascjepa unuitar KPJ. O oblasnim izborima, što su ih organi vlasti proveli čak pet godina poslije donošenja Zakona o oblasnoj i sreskoj samoupravi od travnja 1922. godine, relativno se malo pisalo u povijesnoj literaturi. Izbori su poglavito privlačili pažnju u analizi provjere snaga i utjecaja režimskih i opozicionih buržoaskih partija na biračke mase, a davali su i dosta pouzdanu sliku političkih prilika uoči skupštinskih izbora zakazanih za rujan 1927. godine. U vezi s tim izvršene su podrobnije analize uzajamnih odnosa, piedizbornih aktivnosti i položaja građanskih stranaka nakon izbora i dane osnovne ocjene zaoštrenih političkih odnosa koji su vodili raskidu radikalino-radićevsike suradnje. Ostala su, međutim, još uvijek bez odgovora neka pitanja koja su u vezi s potpunijim poznavanjem učešća Komunističke partije na izborima, posebno u Dalmaciji, uvjetima i rezultatima izborne koalicije s disidentima HSS-a. Nesumnjivo je da bi pronalaženje odgovora na ta i druga pitanja omogućilo da se povijesno potpunije obrade i ocijene ne samo izbori za oblasne skupštine, već i onaj osjetljiv i nedovoljno istražen krug pitanja o formiranju radničkoseljačkog bloka, partnerstvu KP J sa seljačkim opozicionim strankama, uzrocima oportunizma u vrhovima dalmatinske partijske organizacije i drugo.
O imenovanju i aprobaciji javnih bilježnika » veneta auctoritate« u Dalmaciji
Razvitak dalmatinskog notarijata kao javne ustanove može se pratiti kroz nekoliko razvojnih faza. U ovom prilogu autor objašnjava na koji se sve način postaje javnim bilježnikom po mletačkoj ovlasti i tko je mogao u ime državne vlasti, Mletačke Republike, imenovati bilježnika i uvesti ga u posjed bilježničke službe. Stekavši piravo na Dalmaciju 1409. mletačka vlast priznaje u zaposjednutim gradovima teritorijalnost prava koje se temelji na Statutima, ali gotovo sve odredbe koje se tiču lokalnih službi podređuju državnoj kontroli. Sve do 1613. godine u dalmatinskim gradovima djeluju javni bilježnici (notari) koji svoju funkciju obavljaju po carskoj i papinskoj ovlasti, ovisno o tome od koga su delegata bili promovirani. No i ti bilježnici privatnu praksu obavljaju u skladu sa statutamim propisima koje je svaka komuna donosila u skladu sa svojim prilikama i potrebama. Do korjenite promjene dolazi tek 1613. godine, kada se zakonskom odredbom mletačkog senata imenovanje bilježnika i njihov rad stavlja pod neposrednu kontrolu državne vlasti. Bila je to mjera centralizacije kojom je Republika sv. Marka ojačala svoju vlast i ovisnost Dalmacije, koju je uspjela uklopiti u jedinstveni pravni sustav pod izravnom kontrolom vlasti.
Kritički osvrt na dosadašnja istraživanja i saznanja o otoku Pašmanu
Kroz tri poglavlja autor se kritički osvrće na dosadašnje rezultate hrvatske medievalistike o pojedinim problemima vezanim uz otok Pašman i donosi neka nova saznanja, osnažena dosada neobjavljenom građom. Tako u poglavlju »Postanak i razvoj imena (toponima) otoka (i mjesta) Pašman« donosi nam autor stručna mišljenja o postanku i razvoju toponima otoka Pašmana od najstarijih vremena do danas, osnažena izvornom građom iz zadarskog arhiva. U poglavlju »Stara mjesta i naselja na Pašmanu« autor donosi kronološki popis naselja otoka Pašmana, nadopunjujući izvornom građom dosadašnja saznanja o naseljima otoka Pašmana. U trećem poglavlju pod nazivom »Ostala zapažanja i upozorenja« autor daje neke svoje poglede iz historijske topografije i društvene problematike ranosrednjovjekovne hrvatske povijesti, a koji bi se mogli vezati uz otok Pašman.
Renesansno-barokna crkva Gospe od Kaštela u Zadru
Današnja polusrušena crkva Gospe od Kaštela ili »od zdravlja« podignuta je kao kasnorenesansna rotonda 1582 godine. Apsida joj je proširena 1692, a uzdužni brod izgrađen između 1700. i 1703. godine. Barokni zvonik podigli su inžinjeri G. Binard i A. Benoni 1705, harmonično ga uklopivši u postojeći objekt. U rotondi sačuvan je vrijedan kasnobarokni enterijer i grob nadbiskupa Zmajevića (1670-1745). Crkva je obnavljana 1897. i 1904. godine, a u II svjetskom ratu porušen je uzdužni brod.
Dva barokna altarista na Zadarskom području
U 18. stoljeću u Zadru preuređivane su mnoge crkve u duhu baroka. Materijala ima mnogo, na koji dosad nije bila obraćana pažnja. U ovom radu se osvjetljava rad dvojice prota altarista u tom vremenu i piodnin. Prvi od njih, Michiel Coste, otvorio je u Ninu svoju oltarsku radionicu i radio na zadarskom području 28 godina (1752-1780). Za sadu poznajemo njegova djela: oltar sv. Sakramenta u Katedrali u Pagu, krstionicu za istu crkvu, oltare sv. Dominika i sv. Vinka za domlnikansku crkvu u Zadru te oltar sv. Roka za župnu crkvu sela Bibinje. Drugi majstor, Gasparo Albertini, poznat je od ranije a sada su otkrivana 3 nova djela: oltar sv. Valentina za katedralu u Pagu, tabernakui za crkvu sela Ddnjiiške i tabernakui za crkvu u Kolanu (sve na Pagu).
Autor detaljno analizira srebrni reljef što ga je izradio u tehnici iskucavanja (repoussé) zadarski zlatar Toma Martinov (Tomas Martini de Jadra) 1497. god. a nalazi se na unutarnjoj plohi škrinje sv. Šimuna u Zadru. Nadalje objavljuje dosad nepoznate ugovore datirane 15. V 1514. i 10. VIII 1524. kojima se Toma obvezao izraditi srebrni klip sv. Šimuna. Po zlatarskoj tehnici i po stilskim osobinama autor atribuira Tomi Martinovu još tri objekta: reljef, danas nešto reduciran, na jednoj škrinjici relikvijaru i dva ophodna križa.
Zaštitna istraživanja starohrvatskih nekropola u Smilčiću i Biljanima Donjim kod Zadra
Autor je u radu obradio rezultate zaštitnih istraživanja starohrvat- skih nekropola u selu Smilčiću (na položaju Kulica) i Biljanima Donjim - u zaselku Trljuge, na položaju Pržine. Na nekropoli u Smilčiću spašeno je 5 starohvratskih grobova. Po svojim arheološkim značajkama, kamenoj grobnoj arili lekturi i po grobnim prilozima oni pripadaju ranom horizontu dalmatinsko-hrvatskih nekropola i okvirno se datiraju u VIII do u prvu polovicu IX st., a predstavljaju dio veće, obradom zemlje uništene, nekropole. Istraženi grobovi imaju pogonsko obilježje, kako u pogledu načina pokapanja koji karakterizira osebujna kamena grobna arhitektura rađena pod utjecajem autohtonog Življa, tako i po sadržaju grobnih priloga među kojima su zastupljeni samo upotrebni predmeti, keramika i željezni noževi. Starohrvatska nekropola u selu Biljanima Donjim predstavlja tako- đer samo ostatak veće, kopanjem pijeska uništene, starohrvatske nekropole iz koje su spašena 23 groba. Na osnovi provedenih analiza rezultata istraživanja spašeni grobovi po svojim arheološkim značajkama pripadaju dvama horizontima. Grobovi 1—13 pripadaju ranom horizontu dalmatinsko-hrvatskih nekropola okvirno datiranih u VIII do u prvu polovicu IX st., a grobovi 14—23 mlađoj fazi nekropole i okvirno se datiraju u X—XII st. Iako su rezultati zaštitnih istraživanja starohrvatskih nekropola u selu Smilčiću i Biljanima Donjim, kojima je posvećen ovaj rad, zbog uništenosti terena na kojima su se nalazile, arheološki nepotpuni, ipak su, po mišljenju autora, pružili niz vrijednih znanstvenih spoznaja za daljnje osvjetljavanje materijalne i duhovne kulture Hrvata na tiu Dalmacije, koja je još uvijek nedovoljno proučena i slabo poznata.
Aplike u obliku Atisove glave iz rimske provincije Dalmacije
Aplike u obliku lica mladića s frigijskom kapom na glavi u stručnim se publikacijama tretiraju kao glave Atisa. Međutim, dvije, aplike iz Nina (Aenona) imaju još jednu osobinu ikonografskog značenja koja dokazuje da se zaista radi o prikazu Atisova lica. Naime, na frigijskim kapama tih aplika izveden je ukras u paralelnim nizovima udubljenih (točkica (na kalupu) na jednoj, odnosno grupiranjem točkica u obliku slova L, I, T dr. na drugoj aplici. S obzirom na vijesti cara Julijana i filozofa Salustija o Atisovoj tijari koja je išarana zvijezdama, taj je ukras moguće proltumačiti kao materijalni trag tih vijesti pisanih vrela o Atisu kao nebeskom božanstvu. Na taj način taj ikonografski detalj, prisutan samo na dvije najkvalitetnije aplike u Dalmaciji, definira sve aplike kao prikaze Atisove glave s tim što je Atis nesumnjivo imao karakter nebeskog božanstva. Aplike iz provincije Dalmacije bile su dijelovi inventara, pretežno žarnih grobova. To su bile stavljene, po dvije u jednom grobu, kao dijelovi nekih predmeta neutvrđenog oblika ii namjene (možda, kutije) u vezi s religijom pokojnika. Za takav zaključak u prvom redu govori činjenica što je u svim regijama i mjestima Dalmacije gdje su nađene aplike razvoj metroačke religije potvrđen drugim nalazima. U izvjesnoj mjeri i relativno mali broj nalaza aplika u grobovima dalmatinskih naselja (uglavnom na obali provincije - Aenona, Blandona, Salona, Auquum, Diluntum) govori da se radi o predmetima koji su imali neku specifičnu, tj. religijsku, a ne običnu, tj. dekorativnu funkciju i karakter. Na zaključak u kultnom karakteru aplika u obliku Atisove glave u grobovima upućuju analogna funkcija Atisovih (i Kibelinih) kipića u nekropolama u Carstvu (na pr. u Amfipolisu). Najbliži analogni prikazi aplika u obliku Atisove glave na tlu provincije nalaze se na nadgrobnim spomenicima. To su likovi tugujućih Atisa, dosta brojni na nadgrobnim žrtvenicima u provinciji, pa iako se oni ne nalaze u većem broju u mjestima gdje su nađene aplike (tako npr. u Aenoni nema spomenika s likovima tugujućih Atisa), ipak je veoma vjerojatno da oba tipa prikaza (aplike u grobovima i tugujući Atisi na nadgrobnim spomenicima) imali istu funkciju. Zbog toga je veoma vjerojatno da su i likovi tugujućih Atisa bili religijskog karaktera u vezi s vizijama o zagrobnom životu utemeljenim na eshatološkim osobinama metroačke doktrine, a ne izraz bola i Ituge za izgubljenim srodnikom i prijateljem. Proizvodnja aplika u obliku Atisove glave mora se tražili u jednom ili nekoliko istočnih, odnosno sjevernih jadranskih središta (od Salone, do Akvileje). S obzirom na tehnološke osobine aplika te neika Specifična rješenja (označavanje zjenica rupicom) kao i na vrijeme razvoja metroačke religije na obali provincije (posebno intenzivan razvoj je usli jedio nakon reforme metroačkog kulta i svećenstva koje je u zadnjim godinama svoje vladavine proveo Antonin Pije) aplike u obliku Atisove glave proizvodile su se i koristile u drugoj polovini II i u III stoljeću, a možda i nešto ranije.
Fenomen luksuznih rimskih nekropola uz pristupne ceste gradu zapažen je i u Dalmaciji, kao integralnom dijelu antičkog svijeta. Istraživanja toga fenomena zadiru očito u samu srž rimskog društva i odnosa u njemu. Tema ovog rada su isalonitanske nekropole, posebno one koje se (nalaze uz ceste koje prilaze gradu. Salona je grad vrlo zanimljive urbanističke strukture koja je strogo podređena cestama koje su tu postojale još iz davnih vremena, prije nego što je itu nastao grad. Posebno se značajna nekropola razvila uz zapadnu cestu. S njenih su se ishrana nalazile četvrtaste parcele koje su u sredini imale uzdignuti nadgrobni spomenik (obično ara, rjeđe stela). Nekropola je išla prema zapadu sigurno sve do Kaštel Sućurca, a možda i dalje. Pored zapadne nekropole, postojala je i sjeveroistočna i jugoistočna. Očito je da su, na temelju pronađenih natpisa, i uz te ceste morale postojati slične ograđene parcele kao i na zapadnoj cesti. Nedavno su na sjeveroistočnoj nekropoli otkrivene dvije stele vojnika VII rimske legije koji su vjerojatno bili u službi u Saloni. Značajni spomenci jugozapadne nekropole bili su uzidanli u gradske zidine. Autor misli da se natpis u kojem se spominje via munita odnosi na ovu, a ne zapadnu nekropolu, jer je nađena na području prvospomenute. Osim salonitanskih nekropola autor navodi i još brojne druge slične primjere iz Dalmacije (Zadar, Starigrad, Dokleja itd.). Nakon toga autor se osvrće na daljnji razvoj salonitanskih nekropola koje su imale tendenciju da se, s obzirom na to da su najbolje lokacije uz ceste bile davno zauzete, prošire poput prstena oko grada. Kršćanske pak nekropole imaju sasvim drugačiju tendenciju razvoja i širenja, a glavna odrednica je sveto mjesto (obično grob mučenika, relikvije i si.). Autor nadalje proučava natpise sepulkralnog karaktera i analizira sve termine koji se odnose na grobne parcele, ograde pristupe itd. Na koncu autor daje i neke opće osvrte na nekropole u salonitanskom ageru i uočava dva tipa formiranja groblja: jedan uz sela i zaseoke (vicuse), a drugi uz veća imanja.
U ovom radu daje se sumaran pregled kulture Dalmata u željezno doba. To je jedan od ilirskih naroda koji je nastanjivao srednji dio istočnog jadranskog primorja, između rijeke Krke i Neretve, pa od Jadrana do lanca dinarskih planina, na prostoru srednje Dalmacije, sjeverozap. Hercegovine i jugozap. Bosne. Nakon općih uvodnih napomena, govori se o naseljima, sahramjlvanju, keramici, evoluciji kulture po fazama i na kraju ističu osnovne karakteristike, pa prilaže osnovna literatura. Kultura na tom prostoru ima dijelom posebna svojstva, različita od susjednih kultura, još od kasnoga brončanog doba. Na istom prostoru spominje se više etničkih grupa medu kojima su najznačajniji Dalmati koji su pod tim imenom, po svemu, u toku željeznog doba objedinili ostale grupe i plemena. Najznačajniji su lokaliteti: Otok kod Sinja, Go- rica kod Ljubuškog, Vir kod Posušja, Blato na Korčuli, Hvar, Žaganj Dolac i Viča Luka na Braču, Vis, Otišić, Danilo, Primoälen, Petro viči, Crvenice, Gradina u Koritima, Krehin Gradac i dr. Karakterističan je gradinski tip naselja smještenih na prirodno zaštićenim položajima i uzvišenjima, utvrđena suhoziđnim bedemima, kakvih je poznato oko 400, a prvotno ih je bilo vjer. oko 700-800, prema 3-10 dekurija ili naselja (castella), koje spominje Plinije, od kojih je, po Slrabonu, bilo 50 važnijih, možda centara (oppida) općinskih zajednica (civitates), a ostale su služile za zbijeg, izvidnice, kultove i si. Velik broj je sačuvao nazive iz prapovijesti, kao Solin (Salona), Vis (Issa), i dr. Kuće su bile suhozldne pravokutne ili u zaleđu od drva.
Metodika nastave povijesti kao znanost i umijeće
Autor smatra da bi povijesna znanost morala dati snažan poticaj razvoju metodike nastave povijesti, pri čemu bi od velike pomoći mogle biti psihologija i pedagogija. Zadatak je metodike nastave povijesti da jezikom suvremene genetičko-strukturalne povjesne znanosti razvije didaktičku komunikaciju u kojoj bi se prešlo na usvajanje metodoloških vještina. Razvijena nastava povijesti imala bi veliku ulogu u povezivanju predmeta. Složene zadatke nastave povijesti moguće je ostvariti uvođenjem viših didaktičkih sustava (programirana i problemska nastava) i fleksibilne diferencijacije učenika. Tek bi se tako moglo razvijati povijesno mišljenje, koje autor definira kao strukturu specifičnih znanja i intelektualnih sposobnosti. Ta struktura omogućuje spoznaju prošlosti. Autor pokušava strukturirati metodiku nastave povijesti na osnovi povijesne znanosti kao supstratne znanosti i upućuje na potrebu povezivanja suvremene metodike kao sintetske znanosti interdisciplinarnog karaktera s drugim znanostima, i to prvenstveno s poviješću, psihologijom i pedagogijom. Valja ipak, uz sve znanstvene konponente metodike, misliti i na kreativnost nastavnika kao neznanstvenu konponentu metodike. Samo kreativan nastavnik može s uspjehom primjeniti inovacije u nastavi. Autor je, konačno, eksperimentalno dokazao kako se u »konbiniranoj« nastavi (programirana i problemska nastava, vježbe, diferencijacija i i dr.) postižu bolji rezultat te kako se u njoj razvijaju određene sposobnosti koje nisu potpuno vezane uz inteligenciju. Primjenom složenijih statističkih postupaka (analiza kovarijance i faktorska analiza) ukazuje se na mogućnost razvijanja metodologije metodike nastave povijesti.
O nekim aspektima ekonomskog položaja Zadra u međuratnom razdoblju (1918-1941)
U međuratnom razdoblju (1918-1941) Zadar s najužom okolicom nalazio se je - kako je poznato - u sastavu Italije. Na temelju Rapalskog ugovora iz 1920. god. Zadar je imao specifičan državnopravni status. Taj se status odražavao i na ekonomsko stanje te ekonomsku orijentaciju kako samog grada tako i njegove okolice (bilo kopnene, bilo otočke). Italija je nastojala unaprijediti ekonomiku Zadra, ali niti proglašenje Zadra »slobodnom lukom«, niti sklapanje »Sveto-Margaretskih konvencija« između Italije i Jugoslavije, niti ostale ekonomsko-političke mjere, nisu dovele do jačeg zamaha zadarske privrede. U stvari, mada je Italija nastojala da simbolički pokaže neku susretljivost prema građu koji je sama uništavala, nije ipak u toj susretljivosti bilo ni mnogo Iskrenosti ni mnogo logike. Stvaranje slobodne luke u Zadru od strane Italije nije bilo motivirano toliko time da se u zadarsku luku privuče međunarodni promet i da se u Zadru razvije industrija u većem stilu, nego težnjom da se, oslobođenjem od plaćanja carine na potrošne artikle, olakša život mjesnom stanovništvu, jer je Zadar ostao potpuno bez svog prirodnog zaleđa. Htjelo se također, obaranjem cijena, da se u Zadar privuče jači promet stranaca. Sve je to u krajnjoj liniji rezultiralo mračnim krijumčarskim poslovanjem, koje se nije okrenulo samo prema Jugoslaviji, nego i prema Italiji.
KPJ i sindikati u Dalmaciji u vrijeme monarhističke diktature (1920-1931)
Sindikalni pokret u Dalmaciji u razdoblju do 1929. g. odvijao se kroz tri glavne struje ili pravca različitih političkih programa i praktične aktivnosti. To su komunistički, socijalistički i HSS-ovski pravac kojim treba pridodati i djelovanje manje sindikalne organizacije s presudnim klerikalnim interesima. U cijelom međuratnom razdoblju sindikalni pokret bio je zbog političke i društvene polarizacije svojih osnivača izrazito heterogen, rascjepkan i u uvjetima socijalne i političke neravnopravnosti radničke klase relativno slab. Odnosi među sindikalnim organizacijama razvijali su se u znaku permanentnih sukobljavanja u kojima su se, s obzirom na težnju za političkom mobilizacijom radnika, zrcalili različiti sadržaji i ciljevi političke akcije. Radnička klasa Dalmacije rano je ostala bez svoje legalne političke partije, a organi vlasti progonili su i na različite načine onemogućavali djelatnost revolucionarnih sindikalnih organizacija kao rijetko gdje u Jugoslaviji. Pokušaji Komunističke partije u Dalmaciji da na bilo koji način održava legalnu vezu s radničkom klasom bili su udarcima šesto- januarske diktature grubo prekinuti, a sektaško insistiranje partijskog rukovodstva na stvaranju organizacije ilegalnih sindikata još su više priječili prodor Partije u mase industrijskih radnika. Reformistički URSSJ-ovi sindikati i podružnice tzv. neutralnih sindikata nastavili su djelovati i poslije 6. januara 1929. godine, prihvaćajući diktaturu i zahtjeve za isključivo ekonomskim vidom aktivnosti. Privilegirani položaj nije im, međutim, upravo zbog proturevolucionarne i u osnovi proturadničke djelatnosti, osigurao veći priliv članstva. Do svibnja 1929. godine u Dalmaciji je boravilo nekoliko instruktora CK KPJ i CK SKOJ-a koji su pokušavali oživjeti rad partijske organizacije, čija se praktična aktivnost nakon neuspjeha novog Pokrajinskog sekretarijata KPJ svodila uglavnom na agitaciono-propagandni rad. Sukobi u vrhovima organizacije, koji su zrcalili ozbiljnije nesporazume u rukovodstvu KPJ u inozemstvu, usporavali su ionako nedovoljno osmišljenu sindikalnu politiku koja će tek 1932. g. rezultirati vidljivim pomacima i konkretnijim rezultatima.
Neke karakteristike stanja i kretanja da dalmatinskom selu od sredine 18. st. do Prvoga svjetskog rata
U drugoj polovici osamnaestog stoljeća pod utjecajem fiziokratskih strujanja nastaju skromne promjene u tradicionalnom načinu rada i života na dalmatinskom selu. One se mogu pratiti za francuske, ne toliko u prvim desetljećima austrijske uprave, dok je u drugoj polovici devetnaestog stoljeća taj proces vidniji, osobito uoči prvoga svjetskog rata. Proces modernizacije se očituje u uvođenju novih kultura, raznih sorti voćaka, primjeni novih sredstava za rad, podizanju kuća na kat i odvajanju stoke u zasebne gospodarske zgrade, osnivanju seoskih blagajni i zadruga te uključivanju u skromno turističko privređivanje. Sve će to pridonijeti racionalnom gospodarenju i štednji. Preobrazba sela i seljaštva je tekla dosta sporo zbog nerazriješenih zemljišnih odnosa u primorju i na otocima, pojavi lihve u Dalmatinskoj zagori, zaostalosti i neprosvijećenosti seljaka, primitivnih sredstava za rad te nedovoljne financijske i druge pomoći državnih vlasti. Za to se nisu zauzele ni građanske stranke, iz klasnih interesa, pa ni socijalisti, osim verbalne podrške, već ponešto Hrvatska demokratska pučka stranka preko »Seljačke sloge« uoči prvoga svjetskog rata. Stoga je vladala stalna nesnošljivost između sela i grada, kape i šešira, koja se očitovala u pasivnom i aktivnom otporu seljaka zemljišnim vlasnicima i državi s antifeudalnim i antiaustrijskiim obilježjem u primorju i na otocima, napose u Boki Kotorskoj. Pojava osnovnih škola, čitaonica i knjižnica na selu, zatim zdravstveno prosvjećivanje te prijelaz zemlje u ruke onih koji je obrađuju, doprinijet će gospodarskom osamostaljenju, buđenju političke, nacionalne i društvene svijesti i postupnu rađanju seljačke samosvijesti.