Radovi. Razdio filozofije, psihologije, sociologije i pedagogije
U raznovrsnosti problematike kojom se Bertrand Russell bavio, važno mjesto imaju i njegovi etički pogledi, iako su razasuti po raznim njegovim spisima. Ni Russell niti mnogi njegovi prikazivači ne bi svu problematiku kojom se ovaj plodan i kontroverzan mislilac bavio, nazvali filozofskom. Jer sam Russell je ponekad etiku i društveno-humanističku problematiku ubrajao u krug filozofskih problema, a još češće isključivao polazeći od toga da su kognitivna i vrijednosna problematika strogo odvojene. Russell je istakao da je upravo vrijednosna problematika ono što filozofiju odvaja od znanosti. A kako se zalagao za stvaranje filozofije koja se oslanja na znanost, a isto tako je tvrdio da temeljne vrijednosti ne mogu biti dokazane, smatra da za sferu vrijednosti nema mjesta u strogoj znanosti niti u znanstveno orijentiranoj filozofiji. Taj odnos Russell razmatra ovako: znanost utvrđuje istine, etika se bavi vrijednostima, a ako je filozofija svojevrsna znanost, etika tu ne spada. Iako je Russell izvodio ovakve zaključke, ipak ostavlja etiku u sferi filozofije, ali je razmatra kao bitno izdvojenu oblast sa drugačijim statusom od onoga koji ima naučno zasnovana filozofija, logika i epistemologija. Za ovo podvajanje kognitivne i vrijednosne problematike Russell nalazi razlog u tome što su temeljni stavovi etičkih koncepcija nedokazivi. Ali to je slučaj i sa najosnovnijim filozofsko-naučnim stavovima, koje je sam Russell pokazao kao nedokazive. Fundamentalni postulati su ii u spoznajnoj i u vrijednosnoj sferi nedokazivi; oni imaju svoje onotološke pretpostavke i svoje gnoseološke principe, isto tako temeljne kao što su i vrijednosni principi u sferi ljudskog doživljavanja. Iako se to dvoje ne može poistovjetiti, ipak i jedno i drugo spadaju u ljudsku spoznaju različite vrste i stupnja objektivnosti. Etička teorija B. Russella nije jedinstvena. On je i ovdje, kao i u drugim sferama znanja, mijenjao svoje poglede. U početku intuicionist, isto kao i Moore smatra da se »dobro« ne može definirati, ali se može intuitivno spoznati. Zatim je to gledanje odbacio, smatrajući da su svi vrijednosni iskazi izražaj emocija, da imaju optativni, a ne indikativni karakter i time zasnovao emotivistički pravac u meta-etici. Ali njegov emotivizam ubrzo poprima društveni karakter, jer uviđa da je u vrijednosno-etičkim stavovima uz emocije prisutna i naša želja da budu prihvaćene u društvu. Tako Russell izbjegava relativizam u etici i gradi objektivnu osnovu za svoju etiku i u tome vidi mogućnost naučnog zasnivanja etike.
Autorska prava (c) 2018 Radovi. Razdio filozofije, psihologije, sociologije i pedagogije
Profesor Klonimir Škalko potječe iz učiteljske obitelji, pa se i on opredijelio učiteljskom zvanju. Rođen je u Olibu 1895., a nakon završene osnovne škole i pripravnice, koja je u ono vrijeme nadomještala niže razrede srednje škole, upisao se u Mušku učiteljsku školu u Arbanasima kraj Zadra, kako se u ono vrijeme nazivala ova škola. Diplomirao je 1914. g, a prvo učiteljsko mjesto bilo mu je selo Banjevci, benkovački kotar. U tome mjestu ostaje od 1. listopada 1914. do 30. rujna 1919. godine. Budući da mu je prijetila opasnost da ga Talijani uhapse nakon što su okupirali Dalmaciju po završetku prvog svjetskog rata, prešao je u Zagreb gdje radi u novinsko-informativnom odsjeku Narodnog vijeća u Zagrebu. Nakon kratkog vremena od Ivka Radovanovića, koji je 1920. postao pokrajinski školski nadzornik, dobije pismo da se vrati u Zadar i preuzme dužnost učitelja Vježbaonice. Premda mu se bilo teško vratiti, on preuzima dužnost učitelja Vježbaonice i prefekta Đačkog doma. Talijani su ometali rad Učiteljske škole nakon ugovora u Rapallu 12 XI 1920. pa je zajedno s nastavnicima Učiteljske škole prešao u Dubrovnik, a zatim se upisuje u Višu pedagošku školu u Zagrebu. Neko vrijeme službuje u Visu, a nakon diplomiranja VPŠ postavljen je za nastavnika Učiteljske škole u Šibeniku. Nastavio je školovanje na Visokoj pedagoškoj školi u Zagrebu i nakon diplomiranja postaje profesor pedagoške grupe predmeta na Učiteljskoj školi u Šibeniku. Pred početak drugog svjetskog rata postaje direktor Učiteljske škole u Šibeniku, a nakon dolaska Talijana u Šibenik bio je uhapšen i poslan u logor gdje ostaje sve do kraja 1943. Nakon oslobođenja zemlje živi i djeluje u Zagrebu, gdje je i umro 1961. godine. Profesor Klonimir Škalko bavio se spisateljskim radom, a kao vrstan pedagog napisao je više zapaženih pedagoških monografija i rasprava. Po svojim nazorima bio je liberalno i demokratski usmjeren i veliki je patriot, a na društvenom polju vrlo aktivan i angažiran sve do smrti.
Termin, sadržaj i opseg upotrebe termina »pedagogija
U radu je razmatrana upotreba termina »pedagogija« u hrvatsko-srpskoj pedagogijskoj literaturi od pojave prvih pedagogijskih udžbenika kod nas (1867.), do najnovijeg vremena. Za znanost o odgoju korišteno je tijekom vremena više naziva: gojitba, uzgojoslovje, pedagogika, pedagogija, ali dominantno je korišten termin »pedagogija«. Sporan je u starijim izvorima sinonimni odnos termina »pedagogija« - »pedagogika«. U suvremenoj literaturi u upotrebi je termin »pedagogija«, ali prisutna je tendencija da se ovom terminu u svojstvu atributne oznake dodaju termini za označavanje društvenog uređenja odnosno idejno-filozofijske i metodologijske osnove na kojoj se pedagogija temelji. U radu je problematizirana potreba atributiranja »pedagogije«. Terminoteme, u kojima se »pedagogija« pojavljuje kao termino-elemenat su mnogobrojne i rječit su primjer nekonzistentnosti i proizvoljnosti u tvorbi pedagogijskih termina. U pogledu određenja sadržaja termina »pedagogija« evidentne su razlike ne samo kod autora koji pripadaju različitim vremenskim periodima i pedagogijskim pravcima (to je zakonita pojava) nego i razlike sinkronijskog karaktera i u okviru iste pedagogijske orijentacije, pravca i sl. To zahtijeva raščišćavanja i raspravu na široj osnovi, a povijest termina »pedagogija«, koju nitko nije pokušao da napiše, bila bi u tom poslu od znatne koristi.
Zakon vrijednosti i oblici njegova djelovanja u socijalističkoj samoupravnoj robnoj proizvodnji
Zakon vrijednosti je teoretski izraz objektivnog odnosa između vrijednosti robe s jedne strane i količine društveno potrebnog radnog vremena na drugoj strani. Pri tome je zakon vrijednosti jedan od temeljnih zakona svake robne proizvodnje. Međutim, u pojedinim tipovima robne proizvodnje zakon vrijednosti se manifestira u posebnim oblicima. Tako u sitnoj ili prostoj robnoj proizvodnji cijene gravitiraju oko vrijednosti. Međutim, u klasičnom kapitalizmu zakon vrijednosti djeluje preko tzv. zakona prosječnog profita. Na temelju seoba kapitala između različitih privrednih grana na kraju će se stvoriti cijena proizvodnje, koja obuhvaća cijenu koštanja i prosječni profit. U monopolističkom stadiju kapitalizma - imperijalizmu pojavit će se pored ostaloga, monopolske cijene koje obuhvaćaju ne samo cijenu koštanja i prosječni profit, već - povrh toga - i monopolski ekstraprofit. Što se tiče socijalističke samoupravne robne proizvodnje kakva postoji kod nas, javila su se različita stajališta o tome, u kojim oblicima djeluje zakon vrijednosti. Uglavnom se pledira za dvije varijante. Jedno je dohodna cijena, drugo - specifična cijena proizvodnje. U radu se prihvaća mišljenje, da su u našim sadašnjim uvjetima istovremeno objektivno prisutna dva zakona organizacije privrednog života: zakon prosječne dohodne stope (dohotka) i zakon specifične cijene proizvodnje (dobiti).
Američka srednja klasa kao nosilac neokonzervativnih ideja u SAD
Konzervativne političke teorije javljaju se danas u mnogim kapitalističkim zemljama Zapada kao dominantne ideologije. U Sjedinjenim Američkim Državama konzervativna struja Republikanske partije odnijela je pobjedu na predsjedničkim izborima 1980. godine. Od tada do danas neokonzervatizam uživa politički mandat, a podržali su ga najširi slojevi američkog društva. Novija američka povijest nije zabilježila tako široku koaliciju inače heterogenog društvenog sloja kakav je američka srednja klasa. Neokonzervativizam je na ekonomskom i političkom planu uspio objediniti njihove različite vrijednosne orijentacije ali vrlo slične ekonomske interese. Srednju klasu u ovoj koaliciji čine tri društvena sloja: stara srednja klasa, bogata srednja klasa i nova srednja klasa. Stara srednja klasa regrutirana je iz redova privatnih vlasnika malih proizvodnih pogona, dućana ili farmi: bogatu srednju klasu čini sloj industrijalaca koji su se obogatili trgujući nekretninama ili investiranjem u naftnu privredu i poljoprivredu, a novu srednju klasu čini sloj industrijskih radnika čiji klasni položaj ovisi o stupnju obrazovanja, zanimanju i ličnim primanjima. Strukturalne promjene američkog društva u posljednja dva desetljeća unijele su mnogo nesigurnosti u ekonomski položaj sva tri segmenta srednje klase. Svaki od njih, da bi sačuvao svoj interes posegnuo je za neokonzervativizmom kao političkim izrazom vlastite vizije američkog društva u ekonomskom, moralnom i političkom pogledu. Njihov je osnovni cilj da omoguće daljnji razvoj slobodnog poduzetništva na principima ekonomskog neoliberalizma, da se uspostavi tradicionalni moralni po redak a Americi vrati poljuljani prestiž u ekonomskom i vojnom pogledu kako na unutrašnjem tako i na međunarodnom planu.
Najopćenitije rečeno, opredmećenje jest djelatnost čovjeka, kojom on proizvodi predmete kao izvanjštene dijelove samoga sebe, odnosno humanizira prirodu i time je pretvara u svoj predmetni svijet. Sam pojam se pojavio i oblikovao u njemačkoj klasičnoj filozofiji, odakle ga je preuzeo Marx. Premda su filozofi njemačkog klasičnog idealizma Fichte, Schelling i, posebice, Hegel opredmećenje smisleno razvili kao filozofijski problem, nisu ga iskristalizirali kao specifičan pojam sa zasebnim značenjem, već su ga sagledavali kao proces istoznačan izvanjštenju, odnosno otuđenju. Marx, s druge strane, distinguira opredmećenje kao praksu, proizvodnju, temeljni način čovjekova potvrđivanja u svijetu, kvintesenoiju čovjekove biti, od otuđenja kao prisilnog, neslobodnog najamnog rada u kapitalističkim društveno-proizvodnim uvjetima. »Pozitivnim ukidanjem privatnog vlasništva«, odnosno revolucionarnim prevladavanjem klasnog društva i uspostavom autentične ljudske zajednice, smatra Marx, prevladat će se čovjekovo otuđenje, a opredmećenje će se, tek tada, potpunoma afirmirati kao slobodna i univerzalna proizvodnja razno-radnih oblika čovjekova života.
Smisao kulturalizma u pristupu religiji Maxa Webera
Metodologijski najoriginalnije i najrelevantnije religijska tematika kod Webera obrađena je u njegovoj studiji »Protestantska etika i duh kapitalizma«. Tu se Weber bavi objašnjavanjem uloge religijsko-etičkih čimbenika u nastanku nekih specifičnih osobina modernog kapitalizma. Općenito rečeno, proučava neke elemente duhovne kulture koji utječu na razvoj privrede i način tog utjecaja. Weber je htio pokazati da se zapadni kapitalistički oblik privredne organizacije, kao i zapadni kulturni krug uopće, zapadni racionalizam, ne može protumačiti bez uzimanja u obzir određenih idejnih momenata. Tim naglašavanjem važnosti idejnih činilaca u životu i razvitku društva, on je začetnik pravca u suvremenoj sociologiji i filozofiji, koji nastoji istaknuti relativno samostalan, ali odlučujući utjecaj kulture i kulturnih vrednota na društveni razvitak, nazvanog kulturalizmom. U osvrtu na spomenuto značajno Weberovo djelo, valja reći, da se on tu služio apstraktno-analitičkim postupkom, tj. da je u konkretnom društveno-povijiesnom totalitetu izdvojio dva značajna čimbenika i ispitivao njihov međusobni odnos. Pritom je naglasio da nijedan pojedini faktor društvenog života ne određuje uzročno (monokauzalno) sve ostale (pa tako, ni religijske ideje, ni ekonomski faktori), nego da se oni nalaze u složenom determinističkom sklopu, u kompleksnim odnosima uzajamnih utjecaja.
Vjera - između nade i iracionalnog subjektiviteta
Naše najznačajnije enciklopedije, leksikoni, pa i stručna sociološka literatura ne prave razliku između termina religija i vjera . Uobičajeno je da se uz odrednicu vjera stavlja samo naznaka da se pogleda odrednica religija . Identifikacija »vjere« i »religije« prisutna je u sociološkim raspravama i u svakodnevnoj upotrebi. Budući da je riječ o terminu koji se upotrebljava u religijskim sistemima, ne može se zanemariti stav pojedinih institucionalnih religija o poimanju razlike između vjerskog i religijskog. Termin vjera upotrebljava se prvenstveno u njegovu religijskom značenju, ali je ušao i u sekularnu upotrebu, jer i za svjetovne strukture također može biti karakteristična religijsko-vjerska struktura svijesti kao iracionalan način razmišljanja usmjeren prema autoritetu, temeljen na vjerovanju, a ne na činjenicama. Vjera se zasniva na stavu, a ne na opservaciji i evidenciji. Ona spada u oblast ljudskih opredjeljenja. Za vjeru nisu bitni objektivni kriteriji niti znanstvene osnove. Religijska vjera može biti samo iracionalni subjektivitet. Institucionalizirana religija javlja se kao čuvar vjere, daje definicije i tumačenja, sudi tko može pripadati zajednici vjere. Temelje kršćanskog shvaćanja vjere snažno je uzdrmao empirizam, zatim prosvjetiteljstvo, te njemački idealizam. Teorijski i praktično udarac vjeri zadaje misao Marxa i Bngelsa i njihovo dinamičko shvaćanje prirode i društva. Umjesto nekritičkog prihvaćanja pretpostavke o nadnaravnosti svijeta i osoba, marksizam promovira pozitivnu potvrdu čovjeka, društva i rada - umjesto religijske vjere na djelu je praktički humanizam.
Efekti razine dijastollčkog krvnog tlaka i dobi na učinak u zadacima psihomotorike različite složenosti
Problem ovog istraživanja bio je provjeriti povezanost dijastoličkog krvnog tlaka i dobi ispitanika s vremenom reagiranja na podražaje različite složenosti. Uzorak (110 muškaraca) je podijeljen u dvije dobne grupe, a prema veličini dijastoličkog krvnog tlaka podijeljen je još u po četiri grupe. Korištena su tri testa iz CRD-serije koji ispituju vrijeme reagiranja ispitanika: 1) na svjetlosni podražaj (CRD4C), 2) na 1, 2, 3 simultana signala (CRD4A), 3) u situaciji gdje treba riješiti jednostavan numerički zadatak (CRD1). Dvosmjerna analiza varijance (dijastolički krvi tlak X dob) je pokazala jedino glavni efekt razine dijastoličkog krvnog tlaka na testu CRD1, gdje su ispitanici s višim krvnim tlakom pokazivali slabiji učinak, odnosno dulje vrijeme latencije. Ovaj podatak se služe s podacima većine dosadašnjih istraživanja. Nalaz se slaže i s dijelom Szafranovog (1963, 1966) dvofaktorskog modela koji pokazuje da je efekt kardiovaskularnih oboljenja vidljiv samo u složenijim zadacima. Dob ispitanika nema značajnog efekta niti u jednom od primijenjenih testova.
Utjecaj semantičkih i sintaktičkih faktora na razumijevanje rečenica kod Broca-afazičara
U ovom radu prikazani su rezultati istraživanja razumijevanja odnosa vršilac radnje - objekt radnje, i to kod Broca afazičara i normalnih ispitanika. Broj ispitanika bio je 10 u svakoj skupini. Podražajne rečenice su sistematski varirale, s obzirom na: poredak riječi u rečenici, padežni nastavak i živost imenica. Zavisna varijabla bila je izbor prvih imenica kao vršioca radnje. Analiza rezultata pokazala je da afazičari imaju oštećene sposobnosti za razumijevanje sintakse rečenice, no za razliku od potpune nesposobnosti za razumijevanje morfološke padežne informacije, naši rezultati pokazuju da afazičari imaju ograničenu sposobnost interpretiranja padežnih nastavaka u određenim semantičko-sintaktičkim kontekstima. Semantička informacija služila je da podržava morfološku padežnu informaciju u situaciji kad su i sintaktička i semantička ograničenja ukazivala na standardni poredak riječi u rečenici vršilac radnje - objekt radnje, ili da interferira s razumijevanjem sintakse kada je oblik živosti imenica ukazivao na nestandardni poredak riječi u rečenici (objekt radnje - vršilac radnje). Kad nije bilo sintaktičkih ograničenja izgledalo je da afazičari nisu usvojili niti jednu dosljednu strategiju za razumijevanje rečenica. Autori misle da je moguće objašnjenje u nesposobnosti afazičara da percipiraju prisutnost ili neprisutnost padežnih nastavaka, premda afazičari baziraju svoje razumijevanje prema onome što vjeruju da predstavlja morfološku padežnu informaciju, ali koja objektivno ne postoji.
Crtež stabla učenika 1. razreda redovne škole i intelektualno nedovoljno razvijenih učenika specijalnog centra
Dan je zadatak dvjema skupinama učenika da naprave crtež stabla: polaznicima 1. raz. redovne osnovne škole, N=37 (m = 21, ž=16), starim između 6-7 g., te komparativnoj skupini intelektualno nedovoljno razvijenih učenika (lakši slučajevi), polaznika specijalnog centra, N=37 (m=20, ž=17), prosječne starosti C = 11 g. i 10 mj. Analizom se ustanovilo da crteži obiju skupina imaju nekoliko zajedničkih karakteristika (elemenata) te dosljedno tome za njih nije bilo ni statistički značajnih razlika, međutim u istim crtežima su utvrđene i brojne karakteristike po kojima se skupine statistički značajno razlikuju, i to u prilog učenika 1 raz. redovne osnovne škole.
Životna dob nastavnika i njihova osobna jednadžba u procjeni đačkih znanja
Statistička analiza polugodišnjih ocjena iz materinskog jezika, povijesti, matematike i kemije u sedmim razredima zadarskih osnovnih škola, koje je đacima dalo 29 nastavnika mlađe zrele dobi (do 40 godina) i 29 nastavnika srednje dobi (od 41 godine i više), pokazala je da se, osim u davanju ocjene »odlično«, koju mlađi nastavnici daju nešto izdašnije od starijih, svi ti nastavnici međusobno značajno ne razlikuju. U pogledu njihove strogosti, odnosno blagosti ocjenjivanja dobivene razlike nisu bile statistčki značajne (vrijednost hi-kvadrata iznosila je 1,32 i nije bila značajna). Iz toga se zaključilo da životna dob nastavnika nema utjecaja na njihovu osobnu jednadžbu u školskom procjenjivanju đačkih znanja.
Neke osobine ličnosti adolescenata - polaznika različitih stručnih usmjerenja srednjih škola
Ispitali smo 140 polaznika (79 učenica, 61 učenika) trećih razreda srednjih škola. Ispitivanje je obavljeno u školama od kojih jedna polaznike priprema za »proizvodna«, a druga za »neproizvodna« zanimanja. Za ispitivanje osobina ličnosti upotrebili smo Eysenckov EPQ upitnik i ANS-IE skalu locusa controle. Od ispitanika smo uzeli podatke o dobi, spolu i veći broj podataka o porodici, porodičnim interakcijama i socijalno-ekonomskom statusu porodice ispitanika. Uradak ispitanika uspoređen je u odnosu na školu koju pohađaju i spol ispitanika. Rezultati pokazuju da postoje razlike u nekim ispitivanim osobinama ličnosti ispitanika s obzirom na školu koju pohađaju te spol ispitanika.
Indeks SOPUS kao indikator porodične moći u socijalizaciji adolescenata
Indeks SOPUS (indeks svakodnevne okupljenosti porodice urbane sredine) podrazumijeva okupljanje uže i šire porodice kao i porodičnih prijatelja oko određenih socijalnih aktivnosti u kojima učestvuju i adolescenti. Pretpostavka je da indeks SOPUS može biti indikator porodične moći u socijalizaciji adolescenata. Istraživanje je izvršeno na uzorku 228 adolescenata (85 muškaraca i 143 žene) koji su rođeni u građu i žive sa roditeljima u gradu u kome pohađaju treći razred srednje usmjerene škole. Rezultati ispitivanja pokazuju da se indeks SOPUS može uzimati kao indikator porodične moći u određenim vidovima elemenata socijalizacije adolescenata.
Adolescentsko vrednovanje očinskih osobina
Grupi adolescenata različite kronološke dobi i spola ponuđeno je da rangiraju po važnosti osamnaest relevantnih očinskih osobina. Rezultati su pokazali da su djevojke mlađe dobi homogenije u svom vrednovanju od mladića, ali da se homogenost povećava u funkciji dobi kod oba spola. Postoje sličnosti u vrednovanju izvjesnog broju osobina, ali i neke razlike s obzirom na spol. Djevojke svih dobi više preferiraju ekspresivnu ulogu oca, a mladići kombinaciju ekspresivne i instrumentalne uloge. U diskusiji kritički se osvrće na Parsonsovu koncepciju o ekspresivnoj ulozi majke i instrumentalnoj ulozi oca, te vrši usporedba naših nalaza s nalazima dobivenim na francuskim adolescentima.
Estetski doživljaj, neestetski doživljaj - u čemu je razlika?
Na osnovi operacionaliziranih bazičnih varijabli interakcijskog modela strukture estetskog doživljaja (Bezinović, 1984), izvršena je empirijska provjera predloženog modela, i to postupcima faktorske analize. Pri tome je komparirana faktorska struktura dobivena ekstrakcijom faktora u situacijama »idealnog estetskog doživljaja«, »realnog estetskog doživljaja« i »ne-estetskog doživljaja«. U prvoj od navedenih situacija ekstrahirano je šest, a u drugoj i trećoj po pet, odnosno sedam interpretabilnih faktora. Identificirani su kao faktori: evaluacije (hedoničke vrijednosti), aktiviteta (dinamizma) objekta, dobrog raspoloženja, lošeg raspoloženja, tenzije (visoke aktivacije), opće emocionalnosti i neodređenosti (uncertainty). Rezultati nadalje pokazuju izrazitu kongruentnost faktorskih rješenja u tri situacije, što govori u prilog postavci o jedinstvenoj strukturi doživljavanja na bipolarnom kontinuumu estetskog-neestetskog. Bipolarnost kontinuuma potvrđuju rezultati analize varijance faktorskih rezultata u tri eksperimentalne situacije, koji ukazuju na to da se estetski doživljaj razlikuje od neestetskog prvenstveno u smjeru i intenzitetu doživljaja u sklopu iste bazične strukture.
Interne determinante altruizma: da li je pomaganje drugima u osnovi egoistično ili altruistično?
Klasično značenje altruizma je u tome što izgleda da predstavlja izuzetak uvjerljivog principa da je ponašanje kontrolirano nagradama i kaznama i u vezi s tim generalizacijom da su ljudi u osnovi sebični. Suvremena istraživanja pozitivnih oblika socijalnog ponašanja samo su perfireno relevantna za ovo stoljećima staro pitanje. Većina ovih istraživanja proučava situacione faktore i eksterne determinante altruističnog ponašanja. Međutim, ukoliko se pređe s ispitivanja altruizma kao socijalnog ponašanja na određivanje alturizma kao atributa ličnosti ili dijela ljudske prirode, nužno se postavlja problem utvrđivanja internih determinanti i motivacijske strukture akta pomaganja. Noviji pristupi naglašavaju važnost emocionalnih faktora kao osnovnih medijatora pomaganja drugima. Ovi bi istupi se razlikuju u tome što pretpostavljaju različitu vrstu motivacije uzrokovanu emocionalnim uzbuđenjem. Prema modelu koji postavljaju Piliavin i Piliavin, pomaganje drugima u nevolji je isključivo egoistički motivirano. Za razliku od toga Batson i Coke pretpostavljaju da doživljavanje empatije može biti izvor istinski altruistične motivacije za pomaganjem. Prema ovom modelu promatrač nekog u nevolji može doživjeti kvalitativno različite emocije: osobnu uznemirenost i empatičku brigu za osobu u nevolji. Ove različite emocionalne reakcije dovode do različite motivacije za pomaganjem. Sugerira se da doživljavanje empatije izaziva altruistički motivirano ponašanje, tj. pomaganje kojem je krajnji cilj reduciranje nevolje drugog a ne vlastitih neugodnih stanja. Autori predlažu i način na koji se može empirijski utvrditi da li je motivacija u osnovi pomaganja altruistična ili egoistična. Ovaj model predstavlja ujedno i prvi vrijednijii pokušaj da se ne samo pojmovno - nego i empirijski utvrdi motivaciona osnova naizgled nesebičnog pomaganja drugima.
Ova rasprava želi doprinijeti rehabilitaciji ogledala u estetičkoj teoriji. Zahvaljujući svojim značajkama, kao što su - moć stvaranja prizora, odražavanje stvarnosti i njeno pretvaranje u sliku, te iluzorni karakter ove slike, ogledalo je oduvijek važilo kao metafora umjetničkog stvaranja. No pojedine teorije uvijek izdvajaju ili stvarnosnu ili iluzornu komponentu ogledalne slike razbijajući tako njenu paradoksalnu bit, što često vodi napadima na ogledalo u kojima ogledalo postaje protuprimjer umjetnosti. Počevši analizom upotrebe ogledala i njegovog značenja u svakidašnjoj praksi, rasprava pokazuje da ogledalo može važiti kao analogon umjetnosti na više razina mnogoznačne igre koju ono sa nama igra, a prvenstveno s obzirom na njegovu ulogu u našoj samospoznaji.
Katzova semantika unutar i izvan transformacijske gramatike
Katzova semantika (IS) prikazuje se kao zastarjeli pokušaj gradnje intenzionalne semantike, a ne kao što je Katz namjerio - dati dijalektičku sintezu između klasične i kauzalističke teorije. Osnovni prigovor kreće se oko neuspjele distinkcije kompetencija/performanca, tip/replika.
Katz-Postalova integralna teorija deskriptivne lingvistike
J. J. Katz i J. A. Fodor su 1963. u The Structure of a Semantic Theory potakli semantičke studije i predložili da se semantika razmatra kao integralni dio generativne gramatike. Sljedeće godine su J. J. Katz i P. M. Postal u An Integrated Theory of Linguistic Description pokušali integrirati Chomskijeve generativne koncepcije fonologije i sintakse sa semantikom; nastojali su također da iznađu adekvatne postupke kojima bi inkorporirali gramatičke i semantičke opise jezika u jedan sveobuhvatni opis. Od triju komponenti svakog jezičnog opisa sintaktička komponenta predstavlja generativni izvor; ona generira apstraktne formalne strukture koje stoje u osnovi određene rečenice; semantička i fonološka komponenta operiraju na sintaktičkom izlazu (output), izvode neovisne operacije na sintaktičkim strukturama i generiraju semantičku interpretaciju, odnosno fonološki prikaz za svaku od formalnih struktura koje je generirala sintaktička komponenta. Sintaktička komponenta je sastavljena od sistema pravila koji navodi beskonačni niz apstraktnih formalnih struktura; ta pravila pripisuju jedan ili više strukturalnih opisa svakom jezičnom znaku. Semantička komponenta se sastoji od rječnika koji sadrži značenja svakog leksema u jeziku, i konačnog niza projekcionih pravila. Jezični znak u rečenici dobiva značenje iz rječnika; projekciona pravila semantički interpretiraju svaki element posebno, a zatim kombiniraju značenja svih elemenata prema sintaktičkom opisu. Ovaj rad iznosi detaljne postupke Katz-Postalove teorije.
Kantov doprinos formiranju pojma znanosti u filozofiji (1)
Članak se bavi originalnim doprinosom Emmanuela Kanta u formiranju pojma znanosti u filozofiji. Kako se ovaj filozof pojavljuje u vrijeme snažnog nesuglasja između racionalističke spekulativne filozofije s jedne i empirističke tradicije s druge strane, ova filozofija predstavlja značajan pokušaj ustanovljavanja originalnog filozofskog sustava preuzevši najuspješnije postavke (u metodološko-pragmatističkom i u sistematsko-teoretskom smislu) iz oba filozofska pravca. Uspješnim programom, koristeći rezultate i teorije tada vladajućih znanstvenih paradigmi, on se pokazuje kao filozof znanosti koji bitno doprinosi formiranju smisla pojma znanosti u filozofiji. Članak je dio veće cjeline: u ovom dijelu naznačeno je formiranje osnovnog pojma znanosti preko pojmova: apriornog zora, aprehenzije, kvantiteta, supstancija, sinteza, analiza, uobrazilja, apercepcija, svijest, samosvijest, um.
Neuspjeh logičkog empirizma potaknuo je da se u epistemologijl krene jednini novim putem. Prvi zaokret učinio je Willard Quine predlažući da se odustane od epistemologije utemeljenja i da se pređe na deskripciju spoznajnog subjekta u cilju razumijevanja spoznaje. Ovu deskripciju treba tražiti u psihologiji čime epistemologija postaje dijelom psihologije, odnosno prirodne znanosti. Primjedba o kružnom toku zaključivanja odbacuje se zbog toga što se u deskriptivnoj epistemologiji ne radi o utemeljivanju znanosti pomoću znanosti, već o razumijevanju znanosti iz nje same. Donald T. Campbell smatra da u cilju deskripcije spoznajnog subjekta broj relevantnih znanosti treba znatno proširiti. Prije svega misli na činjenicu da je čovjek nastao u toku biološke evolucije što nameće potrebu da se spoznaju sagleda iz tog aspekta. Campbell evoluciju u cjelini vidi kao u biti spoznajni proces iz čega slijedi da je održanje jedinke i vrste rezultat uspješne spoznaje, uspješnog rješenja problema. Model slijepe varijacije i selektivne retencije primjenjiv je, stoga, na sve oblike znanja uključivši znanstveno. Znanost nije protivna prirodi, ne postoji diskontinuitet na relaciji evolucija života - znanost. Model kojega je biološka znanost otkrila kao model evolucije života jeste ujedno (i prije svega) model spoznavanja. Karl Popper je putem logičke analize rasta znanstvenog znanja došao do, u biti, istih rezultata. Znanstvene teorije su nagađanja (conjectures), slijepe varijacije od kojih neke u znanstvenoj borbi za opstanak bivaju odbačene a neke zadržane (selektivna retencija). Model pokušaja i pogrešaka primjenjiv je od amebe do Einsteina.
Problemi istraživanja self-koncepta, posebice self-koncepta mladih
Ranija istraživanja self-koncepta rezultirala su nalazima koji su nerijetko bili kontraverzni što je otežavalo uspoređivanja i verifikaciju. Izvor tih nedostataka nalazio se u nepreciznosti i nejednoznačnosti definicija self-koncepta, kao i u slabim metrijskim karakteristikama instrumenata kojima se taj konstrukt ispitivao. Poslije poznatih studija Wylie (1974. i 1979.) novije radove, koje su te studije pokrenule, podijelili smo u tri skupine. U prvoj skupini radova autori su provjeravali metrijske karakteristike poznatih i dugo upotrebljavanih skala za mjerenje self-koncepta ili konstruirali nove. Ta su istraživanja pokazala neodrživost gledišta o jednodimenzionalnosti self-koncepta. Druga skupina provjeravala je teorijsku konzistentnost self-koncepta i njegove relacije sa srodnim psihološkim konstruktima, dok u trećoj skupini nalazimo radove o self-konceptu mladih u kojima se provjeravaju dobne i spolne, te kros-kulturalne razlike. Ti radovi daju podršku drukčijem shvaćanju self-koncepta mladih, nego što je to bilo ranije, ali i podršku namjerama da se taj konstrukt, unutar svake kulture, ispituje pomoću instrumenata nastalih u toj kulturi.
Vizija razvoja zavoda za školstvo Republike Hrvatske
Zavod za Školstvo RH mora sačuvati i razvijati svoju temeljnu funkciju savjetodavne službe za unapređivanje školstva. U suprotnom, Zavod bi preuzimao nadzorničke ili prosvjetno-inspekcijske polove; što je nedopustivo u procesu demokratizacije obrazovanja. Pretpostavka tomu je žurno kadrovsko osvježenje s provedbom politike decentralizacije područnih Odjela, koja se do danas neopravdano minimalizirala. Zavod ne smije biti (samo)transmisija obrazovne politike Ministarstva prosvjete i športa. U budućnosti on bi trebao biti potpuno samostalna institucija, pa već sada treba raditi kako bi samostalno donosila programske ciljeve rada i potpuno autonomno definirala projekte značajne za unapređivanje obrazovne politike društva.
Pregled nekih novijih istraživanja o afazijama
U ovom radu dat je pregled novijih istraživanja o afazijama tokom posljednjih pet-šest godina, koja su razvrstana u tri glavne grupe istraživanja. Prvu grupu istraživanja čine radovi koji se odnose na istraživanja neurološke osnove afazija, drugu radovi koji se odnose na istraživanja razumijevanja govora kod afazičara, a treću grupu oni, koji se odnose na metodološke probleme istraživanja afazija. U zaključku autor sumira ono što je zajedničko, tj. različito u prikazanim radovima te daje vlastiti komentar pristupa problemima istraživanja afazija.
Anksioznost od računala: Usporedba učenika srednjih škola i studenata
Ulaskom računala u sve širu upotrebu tijekom 80-ih godina 20. stoljeća, postalo je očito da mnogi korisnici doživljavaju anksioznost pri korištenju ovih novih tehnoloških pomagala. Anksioznost od računala predstavlja strah korisnika od upotrebe računala, ili od same pomisli na upotrebu računala. Prvi cilj ovog istraživanja bio je usporedba srednjoškolaca i studenata s obzirom na anksioznost od računala, dok je drugi bio provjera odnosa između anksioznosti od računala i nekih sociodemografskih i osobnih varijabli. Za uzorak smo uzeli 140 studenata prve i druge godine studija na Filozofskom fakultetu u Zadru, te 297 učenika prvog i drugog razreda srednje škole. Rezultati su pokazali daje anksioznost od računala izraženija kod studenata. Sve dok anksioznost od računala uzrokuje izbjegavanje upotrebe računala, nastavnici trebaju uvažavati tu činjenicu prije negoli (uspješno) uključe nastavne programe koji zahtijevaju rukovanje tehnološkim dostignućima.
Igra i likovno stvaralaštvo djece predškolske dobi
Poticanje i razvijanje stvaralaštva jedan je od bitmiih zadataka likovnog odgoja i obrazovanja djeteta predškolske dobi. Igra kao oblik aktivnosti omogućuje uspješno realiziranje ovog zadatka. Ona pruža mogućnosti fleksibilnijeg i bogatijeg likovnog izražavanja djece. U igri se djeca nesputano i slobodno izražavaju razvijajući vlastite stvaralačke potencijale. Likovna aktivnost realizirana u igri predstavlja slobodan izbor djeteta. Sloboda izražavanja, kao jedan od osnovnih principa u radu s djecom predškolske dobi, nalazi svoju punu afirmaciju upravo u igri. Dijete slobodno bira oblik i područje likovnog rada, likovno-tehnička sredstva, motive likovnog izražavanja, mjesto izvođenja i trajanja likovne aktivnosti. Igrajući se, dijete razvija vizualne, emocionalne, intelektualne i tehničko-izražajne sposobnosti koje sudjeluju u likovnom izražavanju. Modelirajući s različitim materijalima u igri, dijete se svestrano likovno izražava. Likovne aktivnosti u igri realiziraju se u atmosferi inicijativnosti i spontanosti, te međusobnog povjerenja između djeteta i odgajatelja, što je važan uvjet za kreativno likovno izražavanje predškolskog djeteta.
U radu su navedene klasificirane tehnike za ispitivanje koncepta slike tijela. Osim klasifikacije, poimenice su nabrojene, u svakoj od klasa, najpoznatije odnosno najviše upotrebljavane tehnike iz date klase postupaka, kao i tehnike koje u dosadašnjim pregledima nisu prikazane. Uočeno je da primjena postojećih tehnika ne doprinosi bitno proširivanju spoznaja u okviru do sada razvijenih koncepata slike tijela. Također je uočena ograničenost predmeta istraživanja instrumentima kojima se ispituje slika tijela.
Kvalitativni pristup u medijskim istraživanjima
Autorice tretiraju medije kao vrlo važnu komponentu suvremenog življenja, koju valja istraživati. Aktualiziraju neke drugačije i novije metodološke pristupe u medijskim istraživanjima, za koje inspiraciju pronalaze u općoj društvenoj situaciji početkom 21. stoljeća. To je doba visokih tehnologija i kontroverzno vrijeme velikih društvenih promjena. I dok se u dosadašnjim medijskim istraživanjima evaluiralo javno komuniciranje uglavnom uz pomoć kvantitativnih metoda, autorice afirmiraju kvalitativnu paradigmu kao jednu potpuno novu i neprimjenjivanu metodološku strategiju. Suvremena društvena zbivanja pretpostavljaju istraživanje medija kao tržišnog fenomena. U tom se kontekstu afirmira konvergencija kao temeljni simbol komunikacija budućnosti. U njoj se široko rasprostranjeni telekomunikacijski servisi udružuju i formiraju novi medijski svijet budućnosti. IUistraživanju tržišta većina autora bavi se televizijom kao najmoćnijim medijem današnjice, ali i mrežnim uslugama. Iako istraživački rezultati pobliže određuju potrebe i interese potrošača. Autorice još raspravljaju i o nizu karakteristika komunikacijskih društvenih procesa. Posebno analiziraju neke novije teorijsko-metodološke pristupe u medijskim istraživanjima, npr. etnomelodološka istraživanja, simbolički interakcionizam, etnografiju komunikacije i kulturološke studije. Kritika ranijih istraživanja medija usmjerena je na njihov isključivi interes za studije o nastanku, razvoju, žanrovima i upotrebi medija. Brza ekspanzija medija motivirala je istraživače da se pozabave učincima i mogućnostima medija. Zato autorice prognoziraju da će buduće metodološke strategije u istraživanjima medija, svoje mjesto iznalaziti u primjeni kvalitativnih istraživanja. Baš taj tip istraživanja označava suvremene trendove u razvitku moderne metodologije s područja društvenih znanosti. Kvalitativni istraživač je naročito obdaren sposobnošću da rasuđuje o životima drugih. Autorice zaključuju kako će valjanost medijskih istraživanja biti veća, ukoliko se istraživačke metode budu osuvremenjivale i na taj način prilagođavale aktualnim društvenim, pa tako i medijskim promjenama. Čovjek će i u budućnosti kao tvorac informacija i društveno biće, kreirati društvene procese među kojima je komuniciranje jedno od temeljnijih. No, sudbina kvalitativnih medijskih istraživanja ovisit će o tempu razvoja medija u demokratskim društvima.
Proces globalizacije u ovom se članku problematizira polazeći od teorijskih promišljanja D. Hellda s početka devedesetih godina 20. stoljeća. Konfrontirajući različite stavove i mišljenja o globalizaciji, daje se prikaz spremnosti zapadnoeuropskih zemalja za 21. stoljeće i sposobnosti da odgovore na izazove globalizacije. Upućujući na negativne tendencije kao posljedice strukturalnih promjena u Zapadnoj Europi, autorica članak zaključuje paradoksima globalizacije, i to političkim, demokratskim, ekonomskim, etičkim i filozofskim.